Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-17 00:00:00

[PERSON] 07 липня 2021 року пред`явила до [PERSON] позов про поділ спільного сумісного майна подружжя, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, шляхом визнання за позивачкою право власності на частину автомобілів марки «Mercedes Benz», 2006 року випуску, номерний знак [NUMBER] , модель 311 CDI, загальний легковий пасажирський-В, номер шасі [NUMBER] та марки «Mercedes Benz», 2014 року випуску, номерний знак [NUMBER] , модель SPRINTER 316, загальний легковий пасажирський-В, номер шасі [NUMBER] , які зареєстровано за [PERSON] . В обґрунтування позову посилалася на те, що 07 лютого 2002\~року вона, позивачка, уклала шлюб з відповідачем [PERSON] , однак на даний час перебувають в процесі розлучення. Шлюбні відносини між ними припинені приблизно рік тому назад, відповідач перебуває у фактичних шлюбних відносинах з іншою жінкою. Відповідно до статті 69 Сімейного Кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Угоди про добровільний поділ майна, що є їхньою спільною власністю, між ними не досягнуто. Жодні договори про поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності між ними не укладено, а тому вона змушена звернутися до суду щодо вирішення зазначеного спору. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст. 70 СК України, майно, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Протягом шлюбу ними за спільні кошти подружжя було придбане майно, а саме: автомобіль марки MERCEDES-BENZ\~2006\~року випуску, державний номер [NUMBER] , модель 311 CDI, загальний легковий пасажирський-В, номер шасі [NUMBER] , колір зелений, дата реєстрації 20.04.2018, власником зазначено в свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу [PERSON] . Відповідно до звіту про оцінку суб?єкта оціночної діяльності - ТОВ «УЖ-КОНСАЛТИНГ» вартість даного автомобіля становить\~328 000,00 грн. (тристо двадцять вісім тисяч грн.00 коп.) Автомобіль марки MERCEDES-BENZ\~2014\~року випуску, державний номер [NUMBER] , модель SPRINTER 316, загальний легковий, загальний - пасажирський-В, номер шасі [NUMBER] , колір сірий, дата реєстрації 08.11.2019\~р. власником зазначено в свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу [PERSON] . Відповідно до звіту про оцінку суб`єкта оціночної діяльності - ТОВ «УЖ-КОНСАЛТИНГ», вартість даного автомобіля становить\~630 684,97 грн.(шістсот тридцять тисяч шістсот вісімдесят чотири грн.97 коп.) Виходячи з цього, вона запропонувала відповідачу добровільно поділити вказані автомобілі, однак від даної пропозиції він відмовився. Оскільки не вдається вирішити питання щодо поділу майна, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, в добровільному порядку, то даний спір розглядається у судовому порядку. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Згідно з частиною 2 статті 364 Цивільного кодексу України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. [PERSON] не визнає спільною сумісною власністю вказані транспортні засоби набуті ними за час перебування у шлюбі, заперечує проти виплати їй грошової компенсації вартості частки транспортних засобів, які знаходиться у нього в одноособовому постійному користуванні і така позиція відповідача порушує її конституційне право. Також зазначила, що відповідач на момент подання даної заяви уникає надавати матеріальну допомогу на утримання неповнолітніх дітей, має заборгованість по сплаті аліментів, має намір продати спірні автомобілі, оскільки вважає, що вказані транспортні засоби є його особистою власністю і тільки він має право на розпорядження та користування ними за своїм бажанням. В телефонному режимі повідомив, що на жодний поділ він не згідний. Автомобіль, який перебуває на даний час на території домоволодіння його батьків, а саме - MERCEDES-BENZ\~2014\~року випуску, державний номер [NUMBER] , модель SPRINTER 316 з метою купівлі оглядали ймовірні покупці, які повідомили, що відповідач має намір його продати. Зазначила, що шлюбний договір між ними не укладався, будь-які домовленості щодо спірного транспортного засобу між ними не існують. У зв`язку із чим просила здійснити поділ майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя шляхом визнання за нею права власності на - 1/2 частину автомобіля марки MERCEDES-BENZ,\~2006\~року випуску, державний номер [NUMBER] та 1/2 частину автомобіля марки MERCEDES-BENZ,\~2014\~року випуску, державний номер [NUMBER] , модель SPRINTER 316, які зареєстровані за [PERSON] , а також просила стягнути з відповідача всі судові витрати, пов`язані із розглядом справи. Згідно ухвали судді Тячівського районного суду Закарпатської області від 30 липня 2021 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, підготовче засідання призначено на 01 жовтня 2021 року. Згідно ухвали Тячівського районного суду Закарпатської області від 01 жовтня 2021 року клопотання представника позивачки [PERSON] авдоката Мацоли М.І. задоволено та витребувано докази від Регіонального сервісного центру МВС в Закарпатській області. Згідно ухвали Тячівського районного суду Закарпатської області від 06 грудня 2021 року клопотання представника позивачки [PERSON] авдоката Мацоли М.І. задоволено та витребувано докази від Територіального сервісного центру (ТСЦ8046) у м. Києві. Ухвалою суду від 25 червня 2024 року задоволено клопотання представника позивачки адвоката Сідун О.М. та залучено до участі у справі третю особу [PERSON] . Відповідно до ухвали Тячівського районного суду Закарпатської області від 24 вересня 2024 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті на 03 жовтня 2024 року, яке було відкладено за клопотанням представника позивачки [PERSON] адвоката Сідун О.С. на 28 листопада 2024 року; у зв`язку із неявкою учасників 28 листопада 2024 року, судовий розгляд відкладено на 17 грудня 2024 року та за клопотанням представника відповідача [PERSON] адвоката Носи І.М., у зв`язку із можливістю укладення мирової угоди судовий розгляд відкладено на 18 лютого 2025 року. Представник позивачки [PERSON] адвокат Сідун О.С. 17 грудня 2024 року подала заяву про розгляд справи за її відсутності та підтримання позовних вимог. Представник відповідача [PERSON] адвокат Носа І.М., будучи належним чином повідомленою про судове засідання, що вбачається із довідки про доставку електронної судової повістки, у судове засідання не з`явилася, через канцелярію суду подала заяву про забезпечення явки позивачки [PERSON] у судове засідання для затвердження мирової угоди. Ухвалою суду від 18 лютого 2025 року відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача [PERSON] - адвоката Носи І.М. про забезпечення явки у судове засідання позивачки [PERSON] для затвердження мирової угоди. Інший представник позивачки [PERSON] адвокат Мацола М.І., будучи належним чином повідомленою про судове засідання, у судове засідання не з`явилася без повідомлення причин. Також представництво інтересів позивачки [PERSON] здійснювалося адвокатом Бучак Д.М., яка 04 червня 2024 року надіслала суду повідомлення про розірвання договору із позивачкою ( том 2 а. с. 65-66). Третя особа [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про судове засідання, у судове засідання не з`явилася без повідомлення причин неявки, однак її неявка не перешкоджає розгляду справи. Вирішуючи питання про розгляд справи у відсутності сторін у справі, суд враховує, що частина 2 ст. 43 ЦПК України зобов`язує учасників справи, зокрема, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Також суд враховує практику Європейського суду з прав людини, якою визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, у зв`язку із чим суд прийшов до висновку про розгляд справи на підставі наявних у справі даних і доказів. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За наведеного\~суд постановив судовий розгляд справи здійснювати за відсутності\~всіх учасників\~справи на підставі наявних у суду матеріалів та нездійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами суд дійшов наступного висновку. Із фотокопії свідоцтва про одруження відомо, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 07 лютого 2002 року (а .с. 12 ). Із інформації щодо стану розгляду справ, яка міститься на офіційному веб-порталі судової влади видно, що рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області 11 жовтня 2021 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, дане рішення набрало законної сили 15 листопада 2021 року. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER] відомо, що за [PERSON] 20 квітня 2018 року зареєстровано автомобіль марки «Mercedes Benz», 2006 року випуску, номерний знак [NUMBER] , модель 311 CDI, загальний легковий пасажирський-В, номер шасі [NUMBER] ( а.с. 32). Відповідно до звіту про оцінку суб?єкта оціночної діяльності - ТОВ «УЖ-КОНСАЛТИНГ» вартість даного автомобіля становить\~328 000,00 грн. (триста двадцять вісім тисяч грн.00 коп.) (а.с. 15-41). Відповідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER] відомо, що за [PERSON] 08 листопада 2019 року зареєстровано автомобіль марки MERCEDES-BENZ», модель «SPRINTER 316»,\~2014\~року випуску, загальний- пасажирський-В, номер шасі [NUMBER] , державний номер [NUMBER] ( а.с. 69). Відповідно до звіту про оцінку суб?єкта оціночної діяльності - ТОВ «УЖ-КОНСАЛТИНГ» вартість даного автомобіля становить\~630 684,97 грн.(шістсот тридцять тисяч шістсот вісімдесят чотири грн. 97 коп.) ( а.с. 42-68). Тобто, під час перебування в шлюбі із [PERSON] , [PERSON] 20 квітня 2018 року придбав автомобіль марки «Mercedes Benz», номерний знак [NUMBER] та 08 листопада 2019 року придбав автомобіль марки MERCEDES-BENZ», модель «SPRINTER 316»,\~ державний номер [NUMBER] . Позивачка посилається на те, що вказані автомобілі є спільною сумісною власністю подружжя, так як придбані у період перебування у шлюбі, за їхні спільні кошти. Отже, між сторонами виник спір з приводу вказаного майна, проте у добровільному порядку вони не можуть дійти згоди щодо поділу спільного майна подружжя. Щодо позовної вимоги позивача про визнання за позивачкою право власності на частину автомобілів, які зареєстровано за [PERSON] , суд зазначає таке. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої\~статті 16 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21). Велика Палата Верховного Суду вважає, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. Аналогічна правова позиція викладено у постанові Великої Палити Верховного Суду від 23.01.2024 (справа № 523/14489/15-ц). Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжя за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, хвороба, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно зі\~статтею 61\~СК України,\~об`єктом\~права спільної\~сумісної власності\~подружжя може\~бути будь-яке\~майно,\~за винятком\~виключеного з\~цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно\~зі ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як зазначено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 19.10.2021 у справі № 521/1695/18 (провадження № 61-17105св20) критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Крім того, згідно постанови Верховного Суду від 22.01.2020 у справі №711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) вказано, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Пунктами 1, 2, 3 частини першої статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 61-36178св18, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Відтак, судом враховано, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Згідно з ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Надавши правову оцінку поданим учасниками доказам, суд дійшов висновку, що спірне рухоме майно придбане сторонами за час перебування у шлюбних відносинах. Доказів про придбання вказаного автомобіля за особисті кошти [PERSON] суду не надано. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що на спірні транспортні засоби поширюється режим спільної сумісної власності. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України, \~співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з частиною третьою статті 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Автомобіль є цінною річчю, а тому його продаж може здійснюватися за письмової згоди другого з подружжя. Відповідно до частини четвертої статті 65 СК України, \~договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. За змістом наведених норм, факт використання коштів отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Згідно вимог ст. 68 СК України,\~розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Аналогічну норму містить\~стаття 372 ЦК України, відповідно до якої, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, \~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Із відповіді ТСЦ МВС № 2143 в Закарпатській області від 19 листопада 2021 року видно, що транспортний засіб з державним номерним знаком [NUMBER] [PERSON] марки MERCEDES-BENZ», модель «SPRINTER 316» був перереєстрований на іншого власника 11 серпня 2021 року у ТСЦ 8046 у м. Києві ( а. с. 134). До вказаної відповіді долучено заяву від 04 серпня 2021 року адресовану [PERSON] начальнику ТСЦ 2143 про перереєстрацію транспортного засобу на нового власника по договору, укладеному в ТСЦ; договір купівлі-продажу транспортного засобу укладеного у м. Тячів, договір без місяця та дати, однак із зазначенням року 2021, укладеного центром МВС 2143 РСЦ ГСЦ МВС в Закарпатській області між [PERSON] та [PERSON] щодо продажу автомобіля марки «Mercedes-Benz», модель 311 CDI, колір - зелений, VIN - [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , вартість транспортного засобу у якому зазначена 150\~000,00 грн.; витяг з державного реєстру обтяжень рухомого майна від 04 серпня 2021 року із якого видно, що відсутні обтяження на транспортний засіб WDB 9036631R923374 (а. с. 135-145). Також судом встановлено, що між ТОВ «АВТОПРЕСТИЖ ЦЕНТР», надалі комісіонер, в особі [PERSON] та [PERSON] 10 серпня 2021 року укладено договір комісії, згідно умов якого комісіонер за дорученням клієнта за комісійну плату має вчинити від свого імені один або декілька правочинів щодо продажу транспортного засобу марки MERCEDES-BENZ», модель «SPRINTER 316», VIN - [NUMBER] , колір сірий, свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] зареєстрований за власником транспортного засобу 08 листопада 2019 року за ціною 4000,00 грн. (а. с. 194-195). 11 серпня 2021 року між ТОВ «АВТОПРЕСТИЖ ЦЕНТР», який є комісіонером, та на підставі укладеного з власником транспортного засобу договору комісії № 5706/21/1/011930 від 10 серпня 2021 року в особі [PERSON] , уповноваженого з однієї сторони, та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу, за умовами якого продавець зобов`язується передати покупцеві транспортний засіб марки MERCEDES-BENZ», модель «SPRINTER 316», VIN - [NUMBER] , колір сірий, свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] зареєстрований за власником транспортного засобу 08 листопада 2019 року, за умовами договору ціна вказаного транспортного засобу зазначена 4000 грн. (а. с. 192-193). 11 серпня 2021 року складено акт реалізованого транспортного засобу № 5706/21/011748 від 11 серпня 2021 року на підставі договору купівлі-продажу № 5706/21/011930 від 11 серпня 2021 року (а. с. 191). [PERSON] звернувся 11 серпня 2021 року із заявою до начальника ТСЦ 8046 про перереєстрацію на нового власника по договору купівлі-продажу вказаного транспортного засобу (а. с. 190). Зазначені обставини свідчать про те, що відповідач, у порушення вимог ст. 68 СК України,\~розпорядився спільним сумісним майном без згоди позивачки [PERSON] під час перебування в шлюбі, тобто відбулось вибуття транспортних засобів із спільної сумісної власності подружжя поза волею позивачки [PERSON] . Будь-яких доказів на використання коштів від продажу транспортного засобу в інтересах сім`ї відповідачем суду надано не було. При вирішенні відповідного спору суд враховує висновки, викладені в п. 30\~Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 р. № 11, де зазначено, що у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав на свій розсуд проти волі іншого з подружжя та не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість ураховується при поділі. Відповідно до вимог\~статті 71 СК України, згідно з якою поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна. Так як відповідачем не спростовано презумпції спільної сумісної власності на спірний автомобіль, на це майно поширюється режим спільної сумісної власності. Позивачка заявила позовну вимогу про поділ спільного сумісного майна, шляхом визнання за нею права власності на частину спірних автомобілів, які, як встановлено під час судового розгляду, було відчужено відповідачем без згоди позивачки. У зв`язку із чим, у позивачки наявне право на компенсацію її частки у відчуженому рухомому майні. Тобто, єдиним ефективним способом захисту порушених прав позивачки є стягнення на її користь з відповідача компенсації вартості транспортних засобів, в порядку ч. 4 ст. 71 СК України. Однак, позивачкою не заявлено перед судом вимоги щодо поділу спільного майна шляхом стягнення з відповідача компенсації вартості її частки у такому майні, а відтак у суду відсутня можливість вирішення такого питання у цій справі. Будь-яких інших фактичних обставин, які б мали значення для правильного вирішення спору між сторонами, суд не встановив. Так, за змістом статей 15 і 16 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У постанові від 10.04.2024 у справі № 496/1059/18 Велика Палата Верховного Суду сформувала висновок відносно того, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. \~\~\~У підпунктах 11.8211.85 постанови від 09.02.2022 у справі № 910/6939/20 та підпунктах 8.438.46 постанови від 16.11.2022 у справі № 911/3135/20 Велика Палата Верховного Суду вказувала, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. При цьому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають ураховувати його ефективність. Це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, по захист якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (схожі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 5.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23) та від 16.11.2022 у справі № 911/3135/20 (підпункт 8.47)). Крім того, за висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в пункті 58 постанови від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц, пункті 23 постанови від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 та підпункті 8.49 постанови від 16.11.2022 у справі № 911/3135/20, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.01.2022 у справі № 143/591/20 (підпункт 8.46), від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (підпункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155). Ураховуючи наведене, в позові слід відмовити, оскільки обраний позивачкою спосіб захисту права є неналежним (неефективним), адже не призведе до поновлення її прав. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір сплачений позивачкою необхідно покласти на неї.

Outcome: dismissed