Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-23 00:00:00

В березні 2024 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Позовні вимоги обґрунтовують тим, що 07.12.2023 року вони надали в борг [PERSON] грошові кошти в сумі 4500 Евро, про що відповідач написала розписку де зазначила, що суму боргу зобов`язується повернути до 03.02.2024 року. У вказаний термін відповідач не виконала свого обов`язку та грошові кошти не повернула. 06.03.2024 року [PERSON] та [PERSON] направили на адресу [PERSON] претензію щодо повернення коштів до 14.03.2024 року. Проте, відповідач борг так і не повернула, що, в свою чергу, спонукало позивачів звернутися до суду. Просять стягнути з відповідача на їх користь суму боргу за договором позики 4500 Евро, що еквівалентно 186944,85 грн., 8000 грн. витрат на правничу допомогу та судовий збір 1903,34 грн. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.03.2024 року, зазначена справа розподілена судді Нероді Л.М. Ухвалою суду від 23.05.2024 року відкрито провадження та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням сторін. Згідно з розпорядженням керівника апарату Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24.09.2024 року № 525-р про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи та протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 25.09.2024 року зазначена справа розподілена судді Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області Стручковій Л.І. Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 30.09.2024 року справу прийнято до провадження та призначено до розгляду. Представник позивачів адвокат Мельник О.В. (а.с.24) в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просить їх задовольнити в повному обсязі з відстав викладених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час, дату та місце розгляду справи повідомлена належним чином (а.с.13, 38, 39, 42), причину неявки суду не повідомила, заяву про розгляд справи без її участі не надала, правом подачі відзиву не скористалася. Суд на підставі ч.8 ст.178, ст.223, 280 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача на підставі наявних у ній доказів, в заочному порядку, за згодою представника позивачів. Вислухавши пояснення представника позивачів, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, розглянувши надані докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). В судовому засіданні встановлено, що 07.12.2023 року [PERSON] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] , документ № [NUMBER] , РНОКПП [NUMBER] , взяла в борг кошти у [PERSON] та [PERSON] , в розмірі 4500 Евро, та зобов`язалася повернути борг 03.02.2024 року, що підтверджується власноручно написаною [PERSON] розпискою, оригінал якої знаходиться в матеріалах справи (а.с.19). 07.03.2024 року, [PERSON] та [PERSON] надіслали [PERSON] поштовим зв`язком претензію, з пропозицією повернути борг відповідно до розписки від 07.12.2023 року, в строк до 14.03.2024 року (а.с.9). Разом з тим, як встановлено судом, грошові кошти у загальній сумі 4500 Евро на теперішній час відповідачем не повернуті й відповідно належних та достовірних доказів на підтвердження повернення суми боргу суду не надано. Так, згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч.1 ст. 530 ЦК України). Частиною 1 ст.626\~ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст.6 цього Кодексу, \~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1\~ст. 627 ЦК України). Згідно ч.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення, якщо інше не визначено законом або договором. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Згідно ч.1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Поняття позикових відносин і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Згідно з ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 22.08.2019 року по справі № 369/3340/16-ц, провадження № 61-7418св18, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. У постанові Верховного Суду від 18.07.2018 року у справі №143/280/17, провадження №61-33033св18, додатково звернуто увагу судів на те, що поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Наявність у позивача боргового документа - розписки відповідача свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргової розписки в позивача підтверджує наявність боргу (постанова Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі № 483/1953/16-ц, провадження №61-33891св18). Фактична передача грошей від позикодавця до позичальника в сумі 4500 Евро підтверджується розпискою від 03.02.2023 року, якою відповідач підтвердила отримання нею вказаної суми в борг від позивачів, однак не виконала умов договору та не повернула суму позики позикодавцям у визначений строк. Оригінали вказаної розписки надано позивачами суду та долучено до матеріалів справи. Відповідач належними та допустимими доказами не спростувала факт написання вищевказаної розписки й відповідно факт отримання на її підставі грошових коштів у позику та погашення суми боргу. Статтею 99\~Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до ст.192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Статтею 524\~ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533\~ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. В позовній заяві позивачами ставиться питання про стягнення з відповідача суми боргу в гривневому еквіваленті станом на 15.03.2024 рік по курсу НБУ, що не суперечить нормам права. Згідно даних, які містяться на офіційному сайті Національного Банку України (bank.gov.ua) курс гривні по відношенню до Евро станом на 15.03.2024 року становить 42,2870 грн. за 1 Евро, таким чином загальна сума боргу в гривневому еквіваленті складає 4500 Евро х 42,2870 грн. = 190\~291,50 грн. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі та з відповідача підлягає стягненню на користь позивачів сума боргу в розмірі 190\~291,50 грн. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, судові витрати, слід покласти на відповідача, а тому витрати на сплату судового збору в розмірі 1910 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8000 грн. підлягають стягненню на користь позивачів.

Outcome: approved