Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-18 00:00:00

Представник позивача, повноваження якої підтверджено довіреністю від 17.10.2023 року № 9716-К-Н-О, звернулась до суду з цивільним позовом за змістом якого просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 12.04.2011 року № б/н у сумі 37\~983 грн. 76 коп. Позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» мотивовані тим, що між сторонами 12.04.2011 року укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання [PERSON] анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. За умовами вказаного договору відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, максимальний розмір якого збільшувався до 61\~000 грн. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердила, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг. [PERSON] взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, використані кредитні кошти своєчасно не повернула, проценти за користування ними не сплатила, внаслідок чого станом на 25.08.2024 року утворилася заборгованість у розмірі 37\~983,76 грн., з яких: 30\~520,90 грн. заборгованість за тілом кредиту, 7\~462,86 грн. заборгованість за простроченими відсотками, про стягнення якої й подано позов. Представник позивача в судове засідання не з`явився, за змістом позовної заяви не заперечував проти розгляду справи за його відсутності та ухвалення заочного рішення в справі в разі неявки відповідача. Відповідач 26.09.2024 року отримала ухвалу суду про відкриття провадження в справі та повістку про виклик у судове засідання, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 0600290347715, однак відзиву на позовну заяву не надала, у судове засідання не з`явилась, поважність причин неявки не повідомила. Судові повістки надіслані в подальшому відповідачу за адресою реєстрації її місця проживання повернуто до суду без вручення як у зв`язку з відсутністю адресата за місцем проживання, так і в зв`язку відмовою від їх отримання. Таким чином, [PERSON] , будучи належним чином повідомленою, в розумінні п.п. 1, 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, про місце, дату та час розгляду справи, її розглядом не цікавилась, відзиву на позовну заяву не надала, в судові засідання неодноразово не з`явилась, поважність причин неявки не повідомила, заяв та клопотань від її імені про відкладення розгляду справи чи з інших процесуальних питань до суду не надходило. У відповідності до ч. 14 ст. 7, ч. 2 ст. 247 ЦПК України в зв`язку з неявкою сторін у засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. З огляду на вказане, судом 19.02.2025 року постановлено ухвалу про проведення розгляду даної справи в заочному порядку за наявними матеріалами. З урахуванням положень ч. 8 ст. 178, ч. 4 ст. 223 ЦПК України та наявності підстав, передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 264 ЦПК України, крім іншого, обов`язком суду є вирішення питання про характер спірних правовідносин і про те, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що відсутні достатні підстави для задоволення позовних вимог. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно банківської ліцензії від 05.10.2011 року № 22, яка видана Національним банком України, публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» має право надання банківських послуг. Відповідно до змісту Статуту наказом Мінфіну від 21.05.2018 року № 519 (рішення єдиного акціонера Банку) змінено тип банку з публічного на приватне та його найменування на акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі\~ АТ КБ «ПриватБанк»). Відповідно до змісту копії заяви-анкети від 12.04.2011 року [PERSON] виявила бажання стати клієнтом банківської установи ПАТ КБ «ПриватБанк» та отримати платіжну картку «Універсальна», а також погодилась, що підписана нею заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, Тарифами складають Договір про надання банківських послуг. Згідно даної заяви [PERSON] своїм підписом підтвердила факт ознайомлення та погодження з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які надані їй для ознайомлення і письмовому вигляді, а також зобов`язалась їх виконувати, та регулярно слідкувати за їх змінами на сайті банківської установи. Водночас дана заява не містить відомостей про бажання/намір [PERSON] встановити кредитний ліміт у певному розмірі, щоб мати можливість користуватися коштами позивача. У подальшому, 22.02.2023 року [PERSON] також підписано заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також Паспорт споживчого кредиту, якими узгоджено умови споживчого кредитування, в т.ч.\~розміри процентних ставок. Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на [PERSON] , вбачається, що з 12.04.2011 року їй встановлено кредитний ліміт в розмірі 500 грн., який неодноразово збільшувався, зокрема 13.10.2021 року до 61\~000 грн., а в подальшому розмір кредитного ліміту періодично зменшувався, зокрема 02.01.2024 року до 30\~620 грн., а 02.04.2024 року до 0 грн. Зі змісту довідки АТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що в період договірних відносин сторін [PERSON] користувалась банківськими картками типу «Універсальна з фото» № [NUMBER] строком дії до 02/19 та типу «Універсальна» № [NUMBER] строком дії до 01/15, №\~ [NUMBER] строком дії до 09/18, № [NUMBER] строком дії до 01/23, № [NUMBER] строком дії до 01/27. Відповідно до виписки по рахунку [PERSON] за договором № б/н за період з 12.04.2011 року по 04.09.2024 року вбачається, що кредитні кошти позивача [PERSON] почала використовувати з 12.04.2011 року, а проценти за користування кредитними коштами позивачем почали нараховуватись з 31.07.2011 року, та станом на кінець періоду баланс становить -37\~983,76 грн. Згідно наданого представником позивача розрахунку в зв`язку з порушеннями відповідачем умов зазначеного Договору станом на 25.08.2024\~року виникла заборгованість в сумі 37\~983,76 грн., з яких: 30\~520,90\~грн. заборгованість за тілом кредиту, 7\~462,86 грн. заборгованість за простроченими відсотками. Встановленим судом фактам відповідають правовідносини щодо надання банківських послуг у сфері кредитування, які врегульовано Цивільним кодексом України (далі ЦК України). Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Положеннями ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 2 ст. 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Положеннями ст. 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. З огляду на вказане, оскільки умови договору приєднання розробляються банком, тому повинні вони бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Також за змістом правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 11.03.2015 року в справі № 6-16 цс15, згідно ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Тож умови надання споживчого кредиту фізичним особам не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці умови розумів позичальник, підписуючи заяву про надання кредиту. Виходячи з правового аналізу вказаних норм умови надання споживчого кредиту фізичним особам не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі умови не містять підпису позичальника, та не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці умови розумів позичальник, підписуючи заяву-приєднання для отримання кредиту (договір). Необхідність доказування ознайомлення відповідача з конкретними Тарифами обслуговування кредитних карт «Універсальна» і Умовами та Правилами надання банківських послуг в Приватбанку підтверджується також правовим висновком Верховного Суду України, зробленим у постанові від 22.03.2017 року в справі № 6-2320 цс16. Таким чином, суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних спірних правовідносин положення ч. 1 ст. 634 ЦК України, оскільки витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, які долучено до позовної заяви представником позивача неодноразово змінювалися позивачем в період з часу виникнення спірних правовідносин (12.04.2011\~року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (19.09.2024 року), тобто фактично представник позивача має можливість додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. З огляду на вказане, суд вважає, що витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не може бути належним доказом, оскільки він повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що узгоджується з висновками, викладеними в постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року в справі № 6-16цс15. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Положеннями ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Таким чином, суд вважає недоведеним, що сторони до 22.02.2023 року дійшли згоди щодо умов використання (у тому числі розміру відсотків, що підлягають сплаті) [PERSON] кредитних коштів позивача, в межах встановленого їй кредитного ліміту, оскільки стороною позивача не надано жодних доказів про те, що саме їх розуміла та на них погоджувалась відповідач, під час підписання 12.04.2011 року анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг позивачем. Аналогічні висновки щодо спірних правовідносин викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року в справі № 342/180/17-ц. При цьому, представником позивача не мотивовано доцільність підписання 22.02.2023 року [PERSON] заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також Паспорт споживчого кредиту, якими узгоджено умови споживчого кредитування, в т.ч. розміри процентних ставок, якщо з доводів сторони позивача, викладених у позовній заяві, вбачається, що сторонами узгоджено всі істотні умови договірних взаємовідносин, у тому числі щодо умов кредитування, шляхом підписання 12.04.2011 року відповідачем заяви-анкети про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. Долучений в якості додатку до позовної заяви розрахунок заборгованості [PERSON] станом на 25.08.2024 року за договором від 12.04.2011 року №\~б/н (а.с. 160-193), суд оцінює критично, оскільки він будучи документом, який власноручно створений стороною позивача з метою створення підстав для задоволення позовних вимог та повністю залежить від його волі, не містить жодних відомостей про особу, яка його склала підписала та засвідчує його достовірність, що свідчить про його недопустимість, у розумінні ч. 2 ст. 78 ЦПК України. Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладених у постановах від 30.01.2018 року в справі № 161/16891/15-ц, від 16.12.2020 року в справі № 332/3299/13-ц. Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Оскільки представником позивача не підтверджено, що загальний розмір заборгованості, який вказано в даному розрахунку, та його складові, є узгодженим з відповідачем, суд вважає, що відсутні підстави, передбачені ч. 1 ст. 82 ЦПК України, для звільнення АТ КБ «ПриватБанк» від доказування обґрунтованості заявлених позовних вимог, зокрема і в частині заборгованості за кредитом. Суд, дослідивши виписку по рахунку [PERSON] за договором № б/н за період 12.04.2011-04.09.2024 (а.с. 128-159) встановив, що остання фінансова операція в ній датована 01.08.2024 року, та за період часу з 12.04.2011 року до 21.02.2023 року, включно, [PERSON] внесено на картковий рахунок грошові кошти, в тому числі з накопичувального рахунку « [PERSON] », на загальну суму 83\~527,85 грн., а фактично відповідачем використано, з урахуванням відрахувань до накопичувального рахунку «Скарбничка», грошові кошти на загальну суму 81\~898,15 грн. (з урахуванням комісій банку за проведення платежів). При цьому, відповідно до даної виписки вбачається, що позивачем за період часу з 12.04.2011 року по 21.02.2023 року нараховано [PERSON] з подальшим списанням з її карткового рахунку грошові зобов`язання на загальну суму 36\~508,17 грн, з яких: 35\~958,17 грн. відсотки (ставки яких варіюються) за використання кредитних коштів, у тому числі прострочені, 450\~грн. штраф за прострочення за кредитом, 100 грн. пеня за прострочку за кредитом. Нарахування позивачем [PERSON] вищевказаних грошових зобов`язань зі сплати відсотків за використання кредитних коштів, штрафу та пені на загальну суму 36\~508,17 грн., з подальшим частковим списанням цих коштів з її карткового рахунку, суд вважає безпідставним, оскільки відповідно до вищевикладеного сторонами, з урахуванням встановлених судом обставин, до 22.02.2023 року не було узгоджено терміни та порядок погашення кредиту (кредитного ліміту), Овердрафту, розміру комісії за обслуговування кредиту, розміру відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій за невиконання або неналежне виконання зобов`язань клієнтом, а також черговість погашення таких боргових зобов`язань. З огляду на вказане вбачається, що кошти, які вносились на картковий рахунок [PERSON] позивачем не зараховувались як погашення використаних кредитних коштів, а безпідставно та протиправно списувались на погашення відсотків, штрафів, пені розмір та застосування яких з відповідачем фактично не було узгоджено, оскільки доказів зворотного стороною позивача не надано. Таким чином, відповідно до наданого представником позивача розрахунку вбачається, що станом на 22.02.2023 року сума особистих грошових коштів [PERSON] , які перебували на рахунку, відкритому на підставі її заяви від 12.04.2011 року № б/н, перевищувала фактично використані нею кошти з такого рахунку на 1\~629,70 грн. (83\~527,85 81\~898,15). Вказане узгоджується з висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 02.10.2019 року в справі 545/2248/17 та від 09.01.2020\~року в справі № 643/5521/19, які враховано Черкаським апеляційним судом у аналогічних спірних правовідносинах (постанови від 27.02.2020 року в справі № 691/1161/19, від 13.02.2020 року в справі № 703/3175/19, від 16.01.2020 року в справі № 707/2316/19, від 02.06.2020 року в справі №\~703/2011/18, від 25.06.2020 року в справі № 691/1362/19, від 04.12.2020 року в справі № 707/1388/20). Таким чином, суд вважає, що станом на 22.02.2023 року дату узгодження сторонами умов кредитування [PERSON] жодної кредитної заборгованості перед АТ КБ «ПриватБанк» не мала. Відповідно до виписки по рахунку [PERSON] за договором № б/н станом на 12.04.2011 року (а.с. 128-159) судом встановлено, що за період часу з 22.02.2023\~року по 01.08.2024 року [PERSON] внесено на картковий рахунок грошові кошти, в тому числі з накопичувального рахунку « [PERSON] », на загальну суму 18\~800,78 грн., а фактично нею використано, з урахуванням відрахувань до накопичувального рахунку « [PERSON] », грошові кошти на загальну суму 1\~126,43 грн. (з урахуванням комісій банку за проведення платежів). При цьому, за період часу з 22.02.2023 року по 01.08.2024 року позивачем нараховано [PERSON] відсотки за користування кредитними коштами на загальну суму 18\~798,43 грн. З огляду на вищевказані встановлені обставини справи, суд вважає, що в позивача після 22.02.2023 року не було достатніх правових підстав нараховувати [PERSON] відсотки за користування кредитними коштами, оскільки фактично відповідач постійно мала позитивний баланс на рахунку, а станом на 01.08.2024 року залишок її власних коштів на рахунку мав становити 19\~304,05 грн. Згідно змісту ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тож обґрунтування наявності таких обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що відповідає принципу справедливості розгляду справи судом, встановленому ст.\~6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року. Водночас доводи представника позивача, викладені в позовній заяві, а також додатки долучені до неї, не підтверджують заявлені позовні вимоги, що є підставою для відмови в їх задоволенні. При цьому, відсутність будь-яких заперечень з боку відповідача щодо заявлених позовних вимог, не може бути підставою для задоволення позовних вимог та звільнення позивача від доказування у відповідності до вимог ст. 82 ЦПК України. Вказане, крім іншого, зумовлено тим, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права під час судового провадження, у той час як інтереси банківської установи представляють особи, які мають юридичну освіту, та значний досвід ведення судових справ з аналогічних спорів. Про необхідність особливого правового захисту особи споживача банківських послуг як слабшої сторони у даних правовідносинах, а також навіть звуження дії принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору на користь споживача банківських послуг, вказано у Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 року № 1-12/2013. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог з вищевказаних підстав, суд враховує, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принципи, пов`язані з належним здійсненням правосуддя, положеннями п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суди зобов`язано давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторони. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (Рішення від 18.07.2006 року в справі «Проніна проти України», Рішення від 10.02.2010 року в справі «Серявін та інші проти України»). Враховуючи те, що згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а оскільки судом відмовлено у задоволені позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк», відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача, сплаченого судового збору за подання даної позовної заяви. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed