Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-17 00:00:00

У липні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договорами позики, пені, 3 відсотків річних та інфляційних втрат. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 31 травня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про надання позики. Згідно п. 1. Договору сума позики становить 891 000 грн. Відповідно до п. 2 остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснений 31 липня 2021 року. Незважаючи на умови договору у встановлені строки грошові кошти у сумі 891 000 грн. повернуто не позивачу не було. На підставі викладеного, позивач просив стягнути з [PERSON] заборгованість за договором позики в сумі 891 000 грн, пеню в розмірі 1 928 075, 18 грн. та інфляційні втрати в розмірі 386 133, 69 грн. Окрім того, 08 червня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про надання позики. Згідно п. 1. Договору сума позики становить 530 000 грн. Відповідно до п. 2 остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснений 31 липня 2021 року. Незважаючи на умови договору у встановлені строки грошові кошти у сумі 891 000 грн. повернуто не позивачу не було. На підставі викладеного, позивач просив стягнути з [PERSON] заборгованість за договором позики в сумі 530 000 грн, пеню в розмірі 1 146 890, 96 грн. та інфляційні втрати в розмірі 229 686,71 грн. Ухвалою судді 02 серпня 2024 року позовну заяву залишено без руху для виправлення вказаних судом недоліків. 12 серпня 2024 року до суду надійшла заява позивача про усунення недоліків. Ухвалою судді від 14 серпня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 06 листопада 2024 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву в якому останній частково визнав позовні вимоги в сумі основного боргу та просив відмовити у задоволенні позову в частині пені та інфляційних втрат. Ухвалою суду від 16 грудя 2024 року у справі закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. заяв та клопотань до суду не надходило. Суд, у порядку загального позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1,2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Стаття 79 ЦПК України визначає, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом установлено, що 31 травня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про надання позики. Згідно п. 1. Договору сума позики становить 891 000 грн. Відповідно до п. 2 остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснений 31 липня 2021 року. Окрім того, 08 червня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про надання позики. Згідно п. 1. Договору сума позики становить 530 000 грн. Відповідно до п. 2 остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснений 31 липня 2021 року. Станом на дату подання позову відповідач свої зобов`язання зі сплати боргу не виконав. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною першою статті 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга цієї статті). Як свідчать матеріали справи, на підтвердженням укладання договору позики, позивач надав договори позики від 31 травня 2021 року та 08 червня 2021 року та розписки про отримання коштів від 31 травня 2021 року та 08 червня 2021 року якими підтверджено отримання [PERSON] коштів від [PERSON] в сумі 1 421 000 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За таких обставин суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення суми основного боргу. Щодо вимог про стягнення інфляційного збільшення, слід зазначити наступне. Так, позивач просив стягнути інфляційні втрати в розмірі 386 133, 69 грн. за договором від 31 травня 2021 року за період з 31 серпня 2021 року по 31 липня 2024 року та інфляційні втрати в розмірі 229 686,71 грн. за договором від 08 травня 2021 року за період з 31 серпня 2021 року по 31 липня 2024 року. Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваних грошових коштів, належними до сплати кредиторові. Відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). А відтак, враховуючи вищевикладене, суд не погоджується з розрахунком інфляційних втрат здійснених позивачем, оскільки інфляційні втрати повинні нараховуватись за період з 31 серпня 2021 року по 23 лютого 2022 року (включно). Отже з відповідача на користь позивача підлягають інфляційні втрати в розмірі 58 535,16 грн. за договором від 31 травня 2021 року за період з 31 серпня 2021 року по 23 лютого 2022 року та інфляційні втрати в розмірі 34 818,89 грн. за договором від 08 травня 2021 року за період з 31 серпня 2021 року по 23 лютого 2022 року. Щодо позовних вимог про стягнення пені слід зазначити наступне. Так, позивач просив стягнути пеню в розмірі 1 928 075, 18 грн. за договором від 31 травня 2021 року за період з 31 серпня 2021 року по 31 липня 2024 року та пеню в розмірі 1 928 075, 18 грн. за договором від 31 травня 2021 року за період з 31 серпня 2021 року по 31 липня 2024 року. Згідно з пунктом 4.2 договору від 31 травня 2021 року, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити позикодавцеві пеню в розмірі 6 % від суми, зазначеної в п.1.1 даного договору за кожен місяць прострочення Окрім того, згідно з пунктом 4.2 договору від 08 травня 2021 2021 року, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити позикодавцеві пеню в розмірі 6 % від суми, зазначеної в п.1.1 даного договору за кожен місяць прострочення. Пунктом 15 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України передбачено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19 або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. Крім того, як зазначено вище п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлює, що у період воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання позичальник звільняється від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) пені за таке прострочення. Таким чином, з урахуванням вищезазначених норм матеріального права, а саме пункту 15, 18 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України, нарахування позивачем неустойки з 31 серпня 2021 року та штрафу відповідно до умов пункту 3.3. Договору не відповідає вимогам чинного законодавства. У порядку статті 141 ЦПК України, судовий збір слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме в розмірі 4 484,46 грн. Разом з тим, питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу може бути вирішено шляхом ухвалення додаткового рішення в порядку ст. 270 ЦПК України.

Outcome: partial