Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-23 00:00:00

Позивач ТДВ «СГ «Оберіг» звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва із позовом до відповідача [PERSON] про визнання полісу недійсним. Подану позовну заяву обґрунтовує тим, що відповідач [PERSON] звернувся до ТДВ «СГ «Оберіг» для укладення полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відносно транспортного засобу Volkswagen Transporter д.н.з. [NUMBER] . Під час укладення полісу відповідач надав інформацію, що транспортний засіб не підлягає обов`язковому технічному контролю. 31.05.2024 між сторонами укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів поліс № ЕР-221255800, відповідно до якого забезпечено транспортний засіб Volkswagen Transporter д.н.з. [NUMBER] . Строк дії полісу встановлено з 00 год. 00 хв. 01.06.2024 по 31.05.2024 включно. 12.08.2024 сталася дорожньо - транспортна пригода за участю забезпеченого транспортного засобу. Після настання ДТП, відповідач повідомив позивача про настання страхового випадку та надав позивачу копію свідоцтва про реєстрацію забезпеченого транспортного засобу, відповідно до якого вказаний транспортний засіб є вантажопасажирський. Позивач не має доступу до бази даних МВС України щодо проходження транспортними засобами обов`язкового технічного контролю. На запит позивача, отримав відповідь від МВС України, відповідно до якої забезпечений транспортний засіб відповідача станом на 12.08.2024 не мав діючого протоколу перевірки технічного стану транспортного засобу. Таким чином, відповідач надав неправдиві відомості під час укладення полісу, таким чином ввів позивача в оману. На підставі викладеного позивач просить визнати недійсним поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР-221255800 від 31.05.2024. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 24.10.2024 вказана цивільна справа передана за підсудністю до Деснянського районного суду міста Києва. Ухвалою Деснянського районного суду міста Киває від 09.12.2024 позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 17.12.2024 відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 17.02.2025 у задоволенні заяви представника відповідача [PERSON] - адвоката Бутенка Олексія Андрійовича про залишення позовної заяви без розгляду - відмовлено. Від представника відповідача [PERSON] - адвоката Бутенко О.А. надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить у задоволенні позову відмовити. Вказав, що між сторонами неодноразово укладались договори страхування, зокрема у формі страхових полісів від 01.03.2023 № ЕР-214910490 та від 01.06.2024 № ЕР-221255800, в яких позивач виступав страховиком, а відповідач страхувальником транспортного засобу Volkswagen Transporter д.н.з. [NUMBER] . За умовами укладених договорів, страховий ліміт відповідача був збільшений. При укладенні договорів відповідач повідомив позивачу всі істотні обставини, які можуть бути істотними умовами спірного договору страхування. 12.08.2024 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю відповідача, якого визнано винним. У зв`язку із настанням дорожньо-транспортної пригоди у позивача виникає обов`язок виплати страхового відшкодування потерпілій особі у вказаній ДТП. Відтак позивач, з метою уникнення здійснення виплат за наслідками ДТП, ініціював подачу позовної заяви до суду та заявив вимогу про визнання полісу недійсним. Крім того, відомості про транспортний засіб відповідача перебувають в публічному доступі, відтак позивач мав змогу перевірити всю необхідну інформацію. Сторона відповідача також у відзиві вказала про необхідність стягненути з позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8000,00 грн. Представник позивача подав відповідь на відзив, відповідно до якої не погоджується із доводами представника відповідача. Вказав, що відповідач укладаючи електронний договір страхування щодо власного транспортного засобу, вказав у графі «Тип Транспортного засобу» - легковий В2, ввівши в оману страховика. Доводи сторони відповідача, викладені у відзиві фактично зводяться до небажання самостійно виплачувати потерпілій стороні шкоду, яка заподіяна відповідачем в результаті дорожньо - транспортної пригоди. Відповідачу достеменно відомо про неможливість використовувати транспортний засіб без проходження технічного контролю та без полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Поліс заповнюється виключно з інформації, наданої страхувальником, відтак саме страхувальник повідомляє страховика про необхідність проходження відповідним транспортним засобом обов`язкового технічного контролю відповідно до Закону України «Про дорожній рух». Крім того представник позивача заперечує вільний доступ оперативної інформації щодо необхідності проходження ОТК, що підтверджується самим адвокатським запитом, на який було надано відповідь. Саме тільки з метою розслідування страхового випадку, позивач звернувся до сервісного центру МВС України із запитом. Посилання сторони відповідача на висновок Верховного Суду, викладений у постанові по справі № 369/322/23 вважає безпідставним та нерелевантним. Вимоги відповідача щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу заперечує, вважає необґрунтованими та безпідставними. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. На адресу суду надійшла заява від представника позивача про розгляд справи у відсутність сторони позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та представник відповідача - адвокат Мілетич О.О. проти задоволення позову заперечували у повному обсязі, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Крім того, представник відповідача просила стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу. Вислухавши вступне слово сторони відповідача, дослідивши письмові матеріали справи та докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. Судом встановлено, що транспортний засіб Volkswagen Transporter д.н.з. [NUMBER] належить на праві власності відповідачу [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № [NUMBER] , Volkswagen Transporter д.н.з. [NUMBER] відноситься до типу вантажопасажирський - тип В. 31.05.2024 між ТДВ «СГ «Обергі» та [PERSON] укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів - поліс № ЕР-221255800. Строк дії полісу з 01.06.2024 по 31.05.2025. 12.08.2024 у м. Києві по вул. Великій Кольцевій сталася дорожньо-транспортна пригода, за участю автомобіля відповідача [PERSON] Volkswagen Transporter д.н.з. [NUMBER] та автомобіля Ford Focus д.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] . Постановою Подільського районного суду міста Києва від 17.09.2024 відповідача [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ст. 124 КУпАП. 30.09.2024 позивач виплатив [PERSON] страхове відшкодування згідно страхового акту № 51597/1 від 20.09.2024 у розмірі 35449,00 грн. 09.10.2024 позивач звернувся до суду із позовом про визнання недійсним з моменту укладення полісу обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР-221255800, відповідно до якого забезпечено транспортний засіб Volkswagen Transporter д.н.з. [NUMBER] . Відповідно до частини першої статіт 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці права чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідками. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенціїна ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Положенням частиною першою статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (частини перша, друга статті 207 ЦК України). Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Визнаючи угоду недійсною на підставі частини першої статті 203 ЦК України, суди у рішенні мають встановити, якому саме закону чи іншому нормативному акту оспорювана угода не відповідає. При чому, виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Відповідно до п. 2.1ст. 2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності» відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності», визначено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Пунктом 1.1 статті 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності», визначено, що страхувальники - юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу. Відповідно до п. 1.7 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності», забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована. Згідно із п. 14.2 ст. 14 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності», страховик не може відмовити будь-якому страхувальнику в укладенні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Вказана норма Закону має імперативний характер та прямо зобов`язує страховиків укладати договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності з кожним страхувальником, який до нього звернувся. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності», страховики зобов`язані укладати договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (внутрішній договір страхування, міжнародний договір страхування, міжнародний договір «Зелена картка») відповідно до цього Закону та чинного законодавства України. Внутрішні договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності укладаються строком на один рік. Відповідно до абз. 6, 7 п. 17.1ст.17 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності» визначено, що договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, що підлягають обов`язковому технічному контролю відповідно до Закону України «Про дорожній рух», укладаються страховиками за умови проходження зазначеними транспортними засобами обов`язкового технічного контролю, якщо вони згідно з протоколом перевірки технічного стану визнані технічно справними. Договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, що підлягають обов`язковому технічному контролю, укладаються на строк, що не перевищує строку чергового проходження транспортним засобом обов`язкового технічного контролю відповідно до вимог Закону України «Про дорожній рух». Пунктом 17. 3 ст. 17 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності», передбачено, що при укладенні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності страхувальник зобов`язаний повідомити страховика про всі діючі договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладені з іншими страховиками, а також за вимогою страховика надати інформацію про всі відомі обставини, що мають істотне значення для оцінки страхового ризику. Відповідно до ст. 989 ЦК України, визначено обов`язки страхувальника. Страхувальник зобов`язаний: своєчасно вносити страхові платежі (внески, премії) у розмірі, встановленому договором; при укладенні договору страхування надати страховикові інформацію про всі відомі йому обставини, що мають істотне значення для оцінки страхового ризику, і надалі інформувати його про будь-які зміни страхового ризику; при укладенні договору страхування повідомити страховика про інші договори страхування, укладені щодо об`єкта, який страхується. Якщо страхувальник не повідомив страховика про те, що об`єкт уже застрахований, новий договір страхування є нікчемним; вживати заходів щодо запобігання збиткам, завданим настанням страхового випадку, та їх зменшення; повідомити страховика про настання страхового випадку у строк, встановлений договором. Договором страхування можуть бути встановлені також інші обов`язки страхувальника. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до статті 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Законом України «Про електронну комерцію» визначено організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлено порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначено права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Відповідно до статті 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно з частинами сьомою, дванадцятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до пункту 17.6 статті 17 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» особливості укладення договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності встановлюються у порядку, визначеному Уповноваженим органом за поданням МТСБУ. Розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 31 серпня 2017 року № 3631, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 вересня 2017 року за № 1197/31065, затверджено зміни до Положення про особливості укладання договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Вказаним розпорядженням, починаючи з 07.02.2018, забезпечена можливість укладання внутрішніх договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (які діють виключно на території України) в електронній формі. Положенням про особливості укладання договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, затвердженим Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України 27.10.2011 № 673 і зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 20.12.2011 за № 1483/20221, а саме розділом ІІІ, визначено особливості укладання внутрішніх електронних договорів страхування. Для укладення внутрішнього електронного договору страхування власник транспортного засобу через ІТС виражає намір укласти договір страхування та вносить відомості, необхідні для укладення такого договору, що є заявою на страхування. Перелік відомостей, необхідних для укладення внутрішнього електронного договору страхування, визначається МТСБУ та оприлюднюється на веб-сайті (веб-сторінці) МТСБУ. Страховик на підставі отриманої через ІТС заяви на страхування формує пропозицію укласти внутрішній електронний договір страхування у формі проекту страхового поліса, що реєструється в єдиній централізованій базі даних щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Пропозиція укласти внутрішній електронний договір страхування направляється страховиком власнику транспортного засобу через ІТС і є чинною до закінчення доби, в якій її було сформовано. Перелік відомостей, які повинні міститися у пропозиції укласти внутрішній електронний договір страхування, затверджується МТСБУ та оприлюднюється на веб-сайті (веб-сторінці) МТСБУ МТСБУ забезпечує можливість перевірки факту реєстрації пропозиції укласти внутрішній електронний договір страхування в єдиній централізованій базі даних щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та оприлюднює на веб-сайті (веб-сторінці) МТСБУ інформацію про спосіб перевірки факту реєстрації пропозиції щодо укладення внутрішнього електронного договору страхування. Інформація про спосіб перевірки власником транспортного засобу факту реєстрації конкретної пропозиції укласти внутрішній електронний договір страхування в єдиній централізованій базі даних щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів повинна міститись у такій пропозиції. Якщо власник транспортного засобу погоджується з отриманою пропозицією укласти внутрішній електронний договір страхування, він надає страховику через ІТС відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) укласти внутрішній електронний договір страхування і підписує внутрішній електронний договір страхування через ІТС відповідно до законодавства, що регулює організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції. Внутрішній електронний договір страхування вважається укладеним з моменту одержання страховиком відповіді про прийняття власником транспортного засобу пропозиції укласти внутрішній електронний договір страхування. Внутрішній електронний договір страхування набирає чинності з початку строку його дії, що зазначений у страховому полісі, але не раніше дати його реєстрації в єдиній централізованій базі даних щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів; Відповідно до вимог ч. 1 ст. 17 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності», договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, що підлягають обов`язковому технічному контролю відповідно до Закону України «Про дорожній рух», укладаються страховиками за умови проходження зазначеними транспортними засобами обов`язкового технічного контролю, якщо вони згідно з протоколом перевірки технічного стану визнані технічно справними. Порядок проведення обов`язкового технічного контролю та обсяги перевірки технічного стану транспортних засобів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 30 січня 2012 року № 137, визначає процедуру проведення обов`язкового технічного контролю та обсяги перевірки технічного стану транспортних засобів, зареєстрованих уповноваженими органами МВС, за результатами якої встановлюється їх придатність до експлуатації або неможливість експлуатації, у відповідності до статті 35 Закону України «Про дорожній рух». Згідно переліку відомостей, необхідних для укладання внутрішнього електронного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, затверджених протоколом Президії МТСБУ від 25.05.2017 № 401/2017, для укладання внутрішнього електронного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів страховик повинен мати наступні відомості: 1) Відомості про страхувальника, для фізичної особи: прізвище, ім`я та по-батькові; домашня адреса із зазначенням поштового індексу; адреса електронної пошти; номер контактного телефону; ідентифікаційний номер Державного реєстру фізичної особи-платника податку (ІНПП) у разі його присвоєння; відомості про реквізити документу, що посвідчує особу (для пільговика - документ, що підтверджує його право на зменшення розміру страхового платежу), а саме: назва документу, його серія, номер, дата видачі та орган, що видав документ; 2) Відомості про транспортний засіб (ТЗ), щодо якого укладається договір страхування: тип ТЗ; державний номерний знак; марка, модель; рік випуску; ідентифікаційний номер VIN (сімнадцятизначний) ТЗ або у разі відсутності в технічному паспорті відомостей про ідентифікаційний номер VIN, номер кузова (шасі, рами) транспортного засобу - відображається «б/н»; номер кузова (шасі, рами); населений пункт місця реєстрації ТЗ. 3) Особливі умови використання забезпеченого ТЗ: ознака використання ТЗ протягом повного строку страхування та номера місяців, в яких використовується ТЗ (у разі укладення договору страхування з обмеженим періодом використання ТЗ протягом року); ознака використання ТЗ як таксі/маршрутне таксі; ознака того, що ТЗ підлягає обов`язковому технічному контролю та дата наступного ОТК (для ТЗ, що підлягає обов`язковому технічному контролю); ознака допущення до керування ТЗ осіб з водійським стажем менше 3-х років. 4) Інші відомості, необхідні страховику для оцінки ризику. 5) Запланована дата початку дії договору страхування та строк страхування. 6) Відомості, зазначені в пунктах 1-4 страховик повинен отримати від страхувальника, але має право перевірити їх достовірність шляхом звірки з наявними даними у власних інформаційних реєстрах та з даними державних інформаційних ресурсів. Відповідно до відомостей полісу № ЕР-221255800, останній містить інформацію щодо типу транспортного засобу - В2, вказана інформація також відповідає даним, що містяться у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу та надано копію самого свідоцтва. Крім того, суд звертає увагу на те, що у період з 01.06.2023 по 31.05.2024 між ТДВ «СГ «Оберіг» та [PERSON] також був укладений договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів - поліс № ЕР - 214910490 - забезпечений транспортний засіб Volkswagen Transporter д.н.з. [NUMBER] . Вказаний поліс містить аналогічні дані, що вказані у спірному полісі № ЕР-221255800. Таким чином, суд пиходить до висновку, що відповідач надав всю інформацію, яка необхідна для укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а страховик в свою чергу мав можливість перевірити інформацію щодо необхідності проходження забезпеченим транспортним засобом обов`язкового технічного контролю. Підтвердженням можливості отримати необхідну інформацію, є відповідь Головного сервісного центру МВС на відповідний запит. Однак, страховик ініціював перевірку даних та подав позовну заяву, лише після настання ДТП, за участю відповідача, якого визнано винним. Заперечення представника позивача, що звернення страховика із вказаним позовом не має на меті усунутися від здійснення виплати страхового відшкодування потерпілій особі, суд приймає критично, враховуючи зміст позовних вимог - визнання полісу недійсним з моменту його укладення, наслідками чого є реституція. Посилання сторони позивача на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 29.04.2014 у справі № 3-11гс14 суд до уваги не приймає, оскільки правовідносини у наведеній постанові не є релевантними. Заперечення представника позивача щодо застосування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 04.12.2024 у справі № 369/322/23 суд до уваги не приймає, оскільки наведені висновки суду касаційної інстанції є релевантними даній справі. Верховний Суд досліджував питання визнання полісу недійсним з підстав введення страховика в оману страхувальником в частині не надання відомостей про обов`язковий технічний контроль транспортного засобу. Так, позивач звернувся із вказаним позовом та вказує, що відповідач ввів позивача в оману, вказавши неправдиві відомості щодо забезпеченого транспортного засобу, а саме, що транспортний засіб є легковим, а не вантажним та не підлягає обов`язковому технічному контролю. Положенням статті 15 ЦК України зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду з захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути - визнання правочину недійсним. Згідно частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до статті 230 ЦК України якщо одна зі сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). При вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі ст. 230 ЦК України суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем факту обману. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину. Отже, обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При цьому, особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. Згідно із ст. 230 ЦК України якщо одна зі сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. При вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статті 230 ЦК України суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем факту обману. Разом з тим, всупереч частини першої статті 81 ЦПК України сторона позивача не надала належних, достовірних та допустимих доказів, введення відповідачем в оману позивача під час укладення спірного правочину. Крім того, у постанові від 21.01.2021 у справі № 348/2675/17 (провадження № 61-17352св19) Верховний Суд зазначив, що проходження транспортним засобом обов`язкового технічного контролю може розглядатися як умова укладення договору, а не його істотна умова. Разом з тим, керування водієм транспортним засобом, що підлягає обов`язковому технічному контролю, але своєчасно його не пройшов, є підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності (частини третя-четверта статті 121 КУпАП). Згідно відповіді Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 29.01.2025, у період з 01.01.2020 по 23.01.2025 відсутні відомості про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за частиною третьою статті 121 КУпАП. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивач не надав суду належні, достовірні, допустимі, достатні докази на підтвердження вимог, викладених в позовній заяві, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України»). Відповідно до положення ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Щодо вимоги представника відповідача про стягнення з позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8000,00 грн. Представник позивача у відповіді на відзив висловив свої заперечення щодо задоволення заяви сторони відповідача, посилаючись на непропорційність заявлених витрат до змісту позовних вимог, даний спір не несе жодного публічного інтересу. Крім того, представник позивача посилається на відсутність детального опису робіт та відсутність документального підтвердження надання правничої допомоги. Частиною першої ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, а згідно п. 1 ч. 3 цієї статті до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. Норма частини восьмої статті 141 ЦПК України визначає, що докази щодо розміру витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно із частини четвертої ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвокат має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Крім того, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20.09.2018 на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Заперечення представника позивача в частині витрат з підстав відсутності підтвердження надання правничої допомоги та відсутності детального опису наданих послуг, суд до уваги не приймає, оскільки вказані доводи спростовуються письмовими матеріалами справи. На виконання частини першої статті 134 ЦПК України у відзиві на позовну заяву стороною відповідача вказано про понесені відповідачем судових витрат у сумі 8000,00 грн. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу стороною відповідача надано: копію договору про надання правової допомоги № 23/01/2025 від 23.01.2025 укладений між Адвокатським об`єднанням «Левіафан» в особі Бутенко О.А. та Гуль Р.С., копію додаткової угоди № 1 до договору № 23/01/2025 про надання правової допомоги від 23.01.2025, рахунок фактуру № 23/01/2025-1, платіжну інструкцію від 23.01.2025 на суму 8000,00 грн. Крім того, відзив та запит до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 23.01.2025 підготовлений та підписаний представником відповідача [PERSON] - адвокатом Бутенко О.А. Представництво інтересів відповідача [PERSON] в судовому засіданні здійснювалось адвокатом Мілетич О.О., на підставі ордеру на надання правової допомоги виданий Адвокатським об`єднанням «Левіафан». Таким чином, досліджуючи надані представником відповідача докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку, що заявлений стороною відповідача розмір витрат на правничу допомогу у розмірі 8 000,00 грн є співмірним із складністю цієї справи, відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру. У зв`язку з наведеним суд приходить до висновку про стягнення з позивача на користь відповідача 8 000,00 грн., понесених останнім на професійну правничу допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: approved