Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про зменшення розміру аліментів, що стягуються на утримання доньки. Просив змінити розмір аліментів, які стягуються з [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , [INFO] ) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на утримання дитини [PERSON] ( [INFO] ), на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06.11.2012 р. по справі № 1527/15473/12, з 1/3 до 1/4 частки заробітку (доходу) [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , [INFO] ) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання законної сили рішенням суду і до повноліття доньки, а саме до [INFO] . Вимоги позову обґрунтував тим, що у позивача в шлюбі з [PERSON] народилась донька [PERSON] . Після розлучення з відповідачкою донька залишилась проживати з колишньою дружиною. 06.11.2012 р. рішенням Суворовського районного суду м. Одеси по справі № 1527/15473/12 стягнуто з позивача, аліменти на користь відповідачки, на утримання доньки, у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 3 жовтня 2012 року і до повноліття доньки, а саме до [INFO] . На підставі виконавчого листа виданого 22.11.2012 р. по цій судовій справі відкрито 28.11.2012 р. виконавче провадження № 35446773, яке наразі провадиться у Приморському відділі державної виконавчої служби у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Проте в силу незалежних від нього обставин у позивача накопичилась заборгованості по сплаті аліментів в розмірі 100816,43 грн. Про це стало відомо позивачу від державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) у листі від 02.09.2024 р. за вих. № 146839. Позивач вважає, що у нього є законні підстави для зменшення розміру аліментів та наводить їх нижче. У серпні 2023 р. позивач звільнився з військової служби. Після звільнення з військової служби позивач працював на підприємстві, але у лютому 2024 р. був звільнений. У зв`язку із цим у позивач зник стабільний та достатній дохід. Відсутність доходу у позивача підтверджується довідками Пенсійного фонду України форми ОК-5 та ОК-7. З 29.02.2024 р. по 03.06.2024 р. позивач був зареєстрований як безробітний в Одеській філії Одеського обласного центру зайнятості. При перебуванні на обліку в центрі зайнятості позивач отримав допомогу по безробіттю з 01.03.2024 р. по 29.05.2024 р. в розмірі 6641.94 грн. З 29.08.2024 р. по теперішній час позивач повторно зареєстрований як безробітний в Одеській філії Одеського обласного центру зайнятості і допомогу по безробіттю не отримує. З 19.08.2023 р. позивач перебуває у шлюбі з [PERSON] , яка є інвалідом ІІ групи з 25.11.2019 року згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12ААВ № 249084. У зв`язку із перебуванням у шлюбі позивач зобов`язаний утримувати дружину. Відповідно до ч. 1-3 ст. 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Також позивач хворіє цукровим діабетом 2 типу, має хронічний панкреатит, хронічну хворобу нирок 3 стадії, жирову дегенерацію печінки, гіпертензивну (гіпертонічну) хвороба серця з (застійною) серцевою недостатністю. У зв`язку із хворобами, зокрема цукровим діабетом, позивач постійно приймає необхідні ліки, які купує за власний рахунок. Наявність захворювань та необхідність приймання ліків підтверджується випискою-епікризом із медичної картки стаціонарного хворого № 2326 (23) складеної 15.08.2023 р. КП "Верхньодніпровською ЦМЛ"ВМР", виписним епікризом № 11056/1146 виданим 21.08.2024 р. КП "Міська клінічна лікарня № 1" ОМР, довідкою військово-лікарської комісії військової частини [NUMBER] від 22.06.2022 р., квитанціями про придбання ліків в аптеці. Таким чином, [PERSON] просив його позовні вимоги задовольнити з мотивів, що викладені в позові. Ухвалою судді Суворовського районного суду м.Одеси Сувертак І. В. від 31 жовтня 2024 року було прийнято до свого провадження зазначену справу та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Окрім того надано відповідачу строк для надання відзиву на позовну заяву. (а.с. 44,45). Позивач в судове засідання не прибув та його представником - адвокатом Шиловим В. Ю. надано клопотання про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримав та наполягав на задоволенні позову. (а.с. 70). Відповідач в судове засідання не прибув та надав клопотання про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні в повному обсязі. (а.с. 72). Крім того 28 листопада 2024 року надавла заяву стосовно позовних вимог [PERSON] до якої долучено розрахунок заборгованості по аліментам [PERSON] та повідомлення про внесення відомостей до реєстру боржників та ін. (а.с. 48-55). З`ясував обставини справи, дослідив та проаналізував матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 06.11.2012 р. рішенням Суворовського районного суду м. Одеси по справі № 1527/15473/12 стягнуто з позивача, аліменти на користь відповідачки, на утримання доньки, у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 3 жовтня 2012 року і до повноліття доньки, а саме до [INFO] . На підставі виконавчого листа виданого 22.11.2012 р. по цій судовій справі відкрито 28.11.2012 р. виконавче провадження № 35446773, яке наразі провадиться у Приморському відділі державної виконавчої служби у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). (а.с. 15). За час перебування на виконанні вищезазначеного виконавчого листа відповідачем частково сплачувались аліменти, однак станом на 01 грудня 2024 року має заборгованість у загальному розмірі 101006 гривень 13 копійок. (а.с. 51,52). У серпні 2023 р. позивач звільнився з військової служби. Після звільнення з військової служби позивач працював на підприємстві, але у лютому 2024 р. був звільнений. У зв`язку із цим у позивач зник стабільний та достатній дохід. (а.с. 14). Відсутність доходу у позивача підтверджується довідками Пенсійного фонду України форми ОК-5 та ОК-7. З 29.02.2024 р. по 03.06.2024 р. позивач був зареєстрований як безробітний в Одеській філії Одеського обласного центру зайнятості. (а.с. 18-20). При перебуванні на обліку в центрі зайнятості позивач отримав допомогу по безробіттю з 01.03.2024 р. по 29.05.2024 р. в розмірі 6641.94 грн. З 29.08.2024 р. по теперішній час позивач повторно зареєстрований як безробітний в Одеській філії Одеського обласного центру зайнятості і допомогу по безробіттю не отримує. З 19.08.2023 р. позивач перебуває у шлюбі з [PERSON] , яка є інвалідом ІІ групи з 25.11.2019 року згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12ААВ № 249084. (а.с. 29). Ст. 124 Конституції України визначено, що судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України. Одними з властивостей судового рішення, що вступило в законну силу є: можливість примусового виконання судового рішення мимо волі зобов`язаної особи та обов`язковість, яка полягає в тому, що судове рішення, що вступило в законну силу, стає обов`язковим для всіх органів, підприємств, установ, організацій, посадових осіб і громадян і підлягають виконанню на всій території України. Рішення, що вступило в законну силу, є обов`язковим і підлягає точному виконанню. Усі державні органи, посадові особи й окремі громадяни, зобов`язані сприяти виконанню рішення суду, виконуючи вимоги державного виконавця. Доводи позивача про те, що він дізнався про заборгованість по аліментам лише після отримання листа від державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 02.09.2024 р. за вих. № 146839, не заслуговують на увагу, оскільки [PERSON] знав щодо того, що відкрито виконавче провадження по виконавчому листу про стягнення аліментів та мав можливість ознайомитись з матеріалами виконавчого провадження. Суд також не приймає посилання позивача на те, що коли він мав стабільний заробіток та достатній дохід, то він здійснював додаткові витрати на дитину, оскільки він це робив в добровільному порядку, як і повинен робити справжній батько для своєї дитини. Щодо посилань позивача на те, що на його утриманні перебуває дружина [PERSON] , зазначене не підтверджено належними та допустимими доказами. Сам факт шлюбу [PERSON] та [PERSON] не є доказом погіршення матеріального стану позивача. Згідно з ч.1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Під зміною матеріального положення сторін розуміється як покращення, так і погіршення майнового положення платника або одержувача аліментів. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Відносно платника аліментів враховується також зміна складу осіб, які зобов`язані за законом надавати утримування. Погіршення або поліпшення стану здоров`я платника або одержувача аліментів враховується судом як підстав для зміни розміру аліментів. Так, якщо суд встановить, що платник аліментів став інвалідом I, II чи III групи, він повинен цю обставину врахувати як підставу для зменшення їх розміру. За змістом ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства", на кожного із батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. За змістом Преамбули Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенції), ратифікованої Верховною Радою Української РСР 27 лютого 1991 року, Організація Об`єднаних Націй в Загальній декларації прав людини проголосила, що діти мають право на особливе піклування і допомогу. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з ст. 3 Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, посувати її до самостійного життя та праці (ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства»). Так, ст.180 СК України покладає обов`язок на батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Таким чином, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку що позов не підлягає задоволенню, з обґрунтувань, що викладені вище та оскільки позивачем не доведено, що з моменту проголошення рішення по цивільній справі 1527/15473/12 змінився його матеріальний стан чи стан його здоров`я.

Outcome: dismissed