Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-20 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитними договорами №8675511666 від 09.07.2021 у розмірі 29210, 93 грн, №3495315234/473136 від 26.09.2021 у розмірі 10000, 00 грн, №3495315234/736521 від 30.09.2021 у розмірі 8000, 00 грн, №50419 від 24.09.2021 у розмірі 10150, 00 грн, а всього заборгованість у загальному розмірі 57360, 93 грн, а також судові витрати. В обґрунтування позову зазначено, що 09.07.2021 між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та відповідачем в електронній формі було укладено кредитний договір №8675511666, відповідно до якого [PERSON] отримав кредит в розмірі 18794, 00 грн. 07.10.2016 між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та АТ «Таскомбанк» укладено договір про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016, відповідно до умов якого АТ «Таскомбанк» прийняло належні ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» права вимоги до боржників, у тому числі до відповідача за кредитним договором №8675511666 від 09.07.2021. 15.05.2024 між АТ «Таскомбанк» та позивачем укладено договір факторингу №НІ/11/19-Ф, у відповідності до якого позивач прийняв належні АТ «Таскомбанк» права вимоги до боржників, у тому числі до відповідача за кредитним договором №8675511666 від 09.07.2021. У зв`язку з невиконанням відповідачем умов такого договору виникла заборгованість у розмірі 29210, 93 грн, що складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 17541, 40 грн, заборгованістю за відсотками в розмірі 2911, 93 грн та заборгованості за комісією в розмірі 8757, 60 грн. 26.09.2021 між ТОВ «Гоуфінгоу» та відповідачем в електронній формі було укладено кредитний договір №3495315234/473136, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит в розмірі 2500, 00 грн. 19.04.2022 між ТОВ «Гоуфінгоу» та позивачем укладено договір факторингу №19042022-Г, відповідно до умов якого ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» прийняло належні ТОВ «Гоуфінгоу» права вимоги до боржників, у тому числі до відповідача за кредитним договором №3495315234/473136 від 26.09.2021. У зв`язку з невиконанням умов такого договору виникла заборгованість у розмірі 10000, 00 грн, що складається із заборгованості за основною сумою боргу в розмірі 2500, 00 грн та сумою заборгованості за відсотками в розмірі 7500, 00 грн. 30.09.2021 між ТОВ «Кредитна установа «Європейська кредитна група» та відповідачем в електронній формі було укладено кредитний договір №3495315234/736521, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит в розмірі 2000, 00 грн. 19.04.2022 між ТОВ «Кредитна установа «Європейська кредитна група» та позивачем укладено договір факторингу №19042022-Є, відповідно до умов якого ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» прийняло належні ТОВ «Кредитна установа «Європейська кредитна група» права вимоги до боржників, у тому числі до відповідача за кредитним договором №3495315234/736521 від 30.09.2021. У зв`язку з невиконанням умов такого договору виникла заборгованість у розмірі 8000, 00 грн, що складається із заборгованості за основною сумою боргу в розмірі 2000, 00 грн та сумою заборгованості за відсотками в розмірі 6000, 00 грн. 24.09.2021 між ТОВ «ФК «Авіра Груп» та відповідачем в електронній формі було укладено кредитний договір №50419, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит в розмірі 2000, 00 грн. 05.01.2024 між ТОВ «ФК «Авіра Груп» та позивачем укладено договір факторингу №05012024, відповідно до умов якого ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» прийняло належні ТОВ «ФК «Авіра Груп» права вимоги до боржників, у тому числі до відповідача за кредитним договором №50419 від 24.09.2021. У зв`язку з невиконанням умов такого договору виникла заборгованість у розмірі 10150, 00 грн, що складається із заборгованості за основною сумою боргу в розмірі 2000, 00 грн та сумою заборгованості за відсотками в розмірі 7850, 00 грн та заборгованості за комісією в розмірі 300, 00 грн. Ухвалою суду від 13.01.2025 у справі відкрито провадження та постановлено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін (а.с. 74). Від відповідача відзиву на позовну заяву не надходило, клопотань про продовження/поновлення строку для надання відзиву не надходило. Копію ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви з додатками було направлено відповідачу в порядку, визначеному ЦПК України, однак такі документи повернулися до суду неврученими адресату з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1, ст. ст. 15-16 ЦК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах диспозитивності та змагальності. За такими принципами: кожна сторонами повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України); суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Тягар доказування покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Щодо кредитного договору №8675511666 від 09.07.2021. 09.07.2021 між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та відповідачем в електронній формі було укладено кредитний договір №8675511666, відповідно до якого [PERSON] отримав кредит в розмірі 18794, 00 грн (а.с. 8-10). Відповідно до умов договору строк кредитування - 36 місяців, позичальник зобов`язався сплатити проценти за користування кредитом та здійснювати повернення кредиту на умовах, передбачених в паспорті кредиту, який є невід`ємною частиною такого договору, а саме - початковий процент - 2, 69, річні загальні проценти - 11, 99 %, загальні витрати за кредитом - 21966, 96 грн, орієнтовна загальна вартість кредиту за весь строк його користування - 40760, 96 грн, реальна річна процентна ставка - 75, 86%. 07.10.2016 між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та АТ «Таскомбанк» укладено договір про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016, відповідно до умов якого, на думку позивача, АТ «Таскомбанк» прийняло належні ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» права вимоги до боржників, у тому числі до відповідача за кредитним договором №8675511666 від 09.07.2021 (15-16). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18 зроблено висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Згідно з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі №752/8842/14-ц та від 16 жовтня 2018 року у справі №914/2567/17, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. У справах про визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора, та чи існують ці права на момент переходу. Доказів про виконання новим кредитором (ПАТ «Таскомбанк») зобов`язань щодо передачі грошових коштів первісному кредитору (ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень») на підтвердження обставин здійснення повної оплати за означеним договором про відступлення права вимоги від 07.10.2016, тобто доказів, які б підтверджували належність виконання новим кредитором своїх зобов`язань за договором суду позивачем не надано. Позивачем долучено до матеріалів позовної заяви лише частину копії договору про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016, а саме - його сторінки 1, 2, 7, 8 (а.с. 15-16). Така частина договору не містить інформації про можливість відступлення права вимоги за договорами, що будуть укладені в майбутньому (в даній справі - 09.07.2021), як і не надано доказів про продовження строку дії такого договору. Також матеріали справи не містять жодних додатків до договору про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016 (актів прийому-передачі, витягів з реєстру прав вимоги, тощо). Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт відступлення права вимоги від ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» до АТ «Таскомбанк» за кредитним договором №8675511666 від 09.07.2021, та, відповідно, від останнього до позивача, а тому суд відмовляє у задоволенні позовної заяви в цій частині. Щодо кредитного договору №3495315234/473136 від 26.09.2021. 26.09.2021 між ТОВ «Гоуфінгоу» та відповідачем в електронній формі було укладено кредитний договір №3495315234/473136, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит в розмірі 2500, 00 грн (а.с. 25). Відповідно до п. 1 такого договору строк кредитування - 30 днів, до 25.10.2021, зі сплатою 2, 5 % на добу, тип процентної ставки - фіксована. Відповідно до додатку №1 до договору за період з 26.09.2021 по 25.10.2021 відповідач має сплатити крім тіла кредиту відсотки за його користування в сумі 1875, 00 грн, а всього 4375, 00 грн (а.с. 26). 19.04.2022 між ТОВ «Гоуфінгоу» та позивачем укладено договір факторингу №19042022-Г, відповідно до умов якого ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» прийняло належні ТОВ «Гоуфінгоу» права вимоги до боржників, у тому числі до відповідача за кредитним договором №3495315234/473136 від 26.09.2021 (а.с. 28-29). Факт переходу права вимоги за таким кредитним договором до позивача підтверджується також актом прийому-передачі реєстру боржників та витягом з реєстру боржників (а.с. 30-31). На думку позивача у зв`язку з невиконанням умов такого договору виникла заборгованість у розмірі 10000, 00 грн, що складається із заборгованості за основною сумою боргу в розмірі 2500, 00 грн та сумою заборгованості за відсотками в розмірі 7500, 00 грн (а.с. 32). Суд не погоджується з визначеним позивачем розміром заборгованості за відсотками в сумі 7500, 00 грн з огляду на наступне. Згідно з правовою позицією, викладеною у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 (справа №444/9519/12, провадження №14-10цс18), від 04.07.2018 (провадження №14-154цс18) та від 31.10.2018 (провадження № 14-318цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 (справа №910/4518/16) не знайшла підстав для відступу від вказаного правового висновку. Одночасно Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак, якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні. Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.28)). Окрім цього, у сформульованих правових висновках Велика Палата Верховного Суду зауважує, що надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за «користування кредитом», так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто, фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника. Несправедливість цього підходу стає особливо очевидною у випадках, коли ринковий розмір процентів за «користування кредитом» за час після укладення кредитного договору істотно знизився. У таких випадках кредитор стає навіть більше зацікавлений у невиконанні договору, ніж у задоволенні своїх вимог. За такого підходу кредитор може продовжувати нарахування процентів за «користування кредитом» (який при цьому навіть не надавався на новий строк) у розмірі, якого вже не існує на ринку. Цим самим створюються штучні передумови для банкрутства підприємств та збільшення кількості фізичних осіб, які не мають надії повернутися до нормального життя інакше, як через банкрутство, що негативно відбивається на економіці та підвищує соціальну напруженість. Такий підхід вочевидь не відповідає балансу інтересів сторін кредитного договору та призводить до того, що кредитор не використовує ефективні способи захисту своїх прав (звернення стягнення на заставне майно боржника, стягнення боргу з поручителя тощо) одразу після порушення боржником умов договору. Натомість Велика Палата Верховного Суду вважає, що у цивільних та господарських відносинах, які регулює глава 71 Цивільного кодексу України, важливо дотримати баланс інтересів позичальника та позикодавця в межах кредитних відносин. Принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (пункт 6.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі№ 910/719/19). Із врахуванням наведених висновків Великої Палати Верховного Суду слід констатувати, що з аналізу змісту даного договору випливає, що ним передбачене нарахування процентів у період після закінчення строку користування позикою і фактично встановлено продовження нарахування процентів за користування позикою у тому ж розмірі, що вони мали нараховуватися протягом встановленого договором строку користування позикою. Судом встановлено, що відповідно до положень пункту 1.2 договору строк кредитування становить 30 днів - до 25.10.2021. Отже, за умовами договору сторони встановили строк кредитування до 25.10.2021, однак позивач просить стягнути з відповідача проценти за користування кредитними коштами, як за період строку кредитування, так і після закінчення цього строку. При цьому, матеріали справи не містять та позивачем не надано суду доказів, що строк кредитування відповідача за кредитним договором був пролонгований кредитодавцем, відповідно до розділу 3 договору. Отже, враховуючи, що кредитним договором №3495315234/473136 визначений строк його дії, який становить 30 днів, саме протягом даного строку позивач мав право нараховувати відповідачу відсотки, які, з урахуванням невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором у встановлений ним строк та положень пункту 1.3 цього договору, становлять 2,5% за період з 26.09.2021 по 25.10.2021. Таким чином, сума нарахованих відсотків в сумі 7500, 00 грн за кредитним договором є безпідставною. Належить зазначити, що у разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту після прострочення виконання грошового зобов`язання нараховуються проценти за порушення грошового зобов`язання у розмірі, визначеному законом або договором (частина друга статті 625 ЦК України). Між тим, вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, а саме статтею 625 ЦК України позивач не пред`являв. Виходячи із суми позики у розмірі 2500,00 грн, узгодженої сторонами процентної ставки у розмірі 2,5% за день та строку кредитування (строку договору) тривалістю 30 днів, заборгованість відповідача за процентами за кредитним договором №3495315234/473136 від 26.09.2021 за період з 26.09.2021 по 25.10.2021 становить 1875, 00 грн, виходячи з розрахунку: 2500,00 грн * 2,5% = 62, 50 грн сума коштів, що має сплачуватися відповідачем щоденно протягом строку дії договору за користування отриманими у позику коштами, 62, 50 * 30 (строк дії договору) = 1875, 00 грн. Таким чином, розмір заборгованості за кредитним договором №3495315234/473136, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 4375, 00 грн, з яких заборгованість за тілом кредиту - в розмірі 2500, 00 грн та заборгованість за відсотками в розмірі 1875, 00 грн. Щодо кредитного договору №3495315234/736521 від 30.09.2021. 30.09.2021 між ТОВ «Кредитна установа «Європейська кредитна група» та відповідачем в електронній формі було укладено кредитний договір №3495315234/736521, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит в розмірі 2000, 00 грн (а.с. 36-37). Відповідно до п. 1.2 такого договору строк кредитування - 30 днів, до 29.10.2021, зі сплатою 2, 5 % на добу, тип процентної ставки - фіксована. Відповідно до додатку №1 до договору за період з 30.09.2021 по 29.10.2021 відповідач має сплатити крім тіла кредиту відсотки за його користування в сумі 1500, 00 грн, а всього 3500, 00 грн (а.с. 28). 19.04.2022 між ТОВ «Кредитна установа «Європейська кредитна група» та позивачем укладено договір факторингу №19042022-Є, відповідно до умов якого ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» прийняло належні ТОВ «Кредитна установа «Європейська кредитна група» права вимоги до боржників, у тому числі до відповідача за кредитним договором №3495315234/736521 від 30.09.2021 (а.с. 40-42). Факт переходу права вимоги за таким кредитним договором до позивача підтверджується також актом прийому-передачі реєстру боржників та витягом з реєстру боржників (а.с. 43-44). Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості у зв`язку з невиконанням умов такого договору виникла заборгованість у розмірі 8000, 00 грн, що складається із заборгованості за основною сумою боргу в розмірі 2000, 00 грн та сумою заборгованості за відсотками в розмірі 6000, 00 грн (а.с. 45). Суд не погоджується з визначеним позивачем розміром заборгованості за відсотками в сумі 6000, 00 грн з огляду на наступне. Судом встановлено, що відповідно до положень пункту 1.2 договору строк кредитування становить 30 днів - до 29.10.2021. Отже, за умовами договору сторони встановили строк кредитування до 29.10.2021, однак позивач просить стягнути з відповідача проценти за користування кредитними коштами, як за період строку кредитування, так і після закінчення цього строку. При цьому, матеріали справи не містять та позивачем не надано суду доказів, що строк кредитування відповідача за кредитним договором був пролонгований кредитодавцем, відповідно до розділу 3 договору. Отже, враховуючи, що кредитним договором №3495315234/736521визначений строк його дії, який становить 30 днів, саме протягом даного строку позивач мав право нараховувати відповідачу відсотки, які, з урахуванням невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором у встановлений ним строк та положень пункту 1.3 цього договору, становлять 2,5% за період з 30.09.2021 по 29.10.2021. Таким чином, сума нарахованих відсотків в сумі 6000, 00 грн за кредитним договором є безпідставною. Належить зазначити, що у разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту після прострочення виконання грошового зобов`язання нараховуються проценти за порушення грошового зобов`язання у розмірі, визначеному законом або договором (частина друга статті 625 ЦК України). Між тим, вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, а саме статтею 625 ЦК України позивач не пред`являв. Виходячи із суми позики у розмірі 2000,00 грн, узгодженої сторонами процентної ставки у розмірі 2,5% за день та строку кредитування (строку договору) тривалістю 30 днів, заборгованість відповідача за процентами за кредитним договором №3495315234/736521 від 30.09.2021 за період з 30.09.2021 по 29.10.2021 становить 1500 грн, виходячи з розрахунку: 2000,00 грн * 2,5% = 50, 00 грн сума коштів, що має сплачуватися відповідачем щоденно протягом строку дії договору за користування отриманими у позику коштами, 50, 00 * 30 (строк дії договору) = 1500, 00 грн. Таким чином, розмір заборгованості за кредитним договором №3495315234/736521, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 3500, 00 грн, з яких заборгованість за тілом кредиту - в розмірі 2000, 00 грн та заборгованість за відсотками в розмірі 1500, 00 грн. Щодо кредитного договору №50419 від 24.09.2021. 24.09.2021 між ТОВ «ФК «Авіра Груп» та відповідачем в електронній формі було укладено кредитний договір №50419, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит в розмірі 2000, 00 грн (а.с. 50-51). Відповідно до п.п. 1.2, 1.3 такого договору строк кредитування - 14 днів, до 07.10.2021, зі сплатою 2, 5 % на добу, тип процентної ставки - фіксована. За використання системи для дистанційного отримання фінансового кредиту клієнт зобов`язаний сплатити товариству комісію в розмірі 15% від суми фінансового кредиту (п. 1.5. договору). Відповідно до додатку №1 до договору за період з 24.09.2021 відповідач має сплатити крім тіла кредиту та комісії відсотки за його користування в сумі 700, 00 грн, а всього 3000, 00 грн (а.с. 51). 05.01.2024 між ТОВ «ФК «Авіра Груп» та позивачем укладено договір факторингу №05012024, відповідно до умов якого ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» прийняло належні ТОВ «ФК «Авіра Груп» права вимоги до боржників, у тому числі до відповідача за кредитним договором №50419 від 24.09.2021 (а.с. 52-53). Факт переходу права вимоги за таким кредитним договором до позивача підтверджується також актом прийому-передачі реєстру боржників та витягом з реєстру боржників (а.с. 54-55). За розрахунком, наданим позивачем, у зв`язку з невиконанням умов такого договору виникла заборгованість у розмірі 10150, 00 грн, що складається із заборгованості за основною сумою боргу в розмірі 2000, 00 грн та сумою заборгованості за відсотками в розмірі 7850, 00 грн та заборгованості за комісією в розмірі 300, 00 грн (а.с. 56). Суд не погоджується з визначеним позивачем розміром заборгованості за відсотками в сумі 7850, 00 грн з огляду на наступне. Судом встановлено, що відповідно до положень пункту 1.2 договору строк кредитування становить 14 днів - до 07.10.2021. Отже, за умовами договору сторони встановили строк кредитування до 07.10.2021, однак позивач просить стягнути з відповідача проценти за користування кредитними коштами, як за період строку кредитування, так і після закінчення цього строку. При цьому, матеріали справи не містять та позивачем не надано суду доказів, що строк кредитування відповідача за кредитним договором був пролонгований кредитодавцем, відповідно до розділу 3 договору. Отже, враховуючи, що кредитним договором №50419 від 24.09.2021 визначений строк його дії, який становить 14 днів, саме протягом даного строку позивач мав право нараховувати відповідачу відсотки, які, з урахуванням невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором у встановлений ним строк та положень пункту 1.3 цього договору, становлять 2,5% за період з 24.09.2021 по 07.10.2021. Таким чином, сума нарахованих відсотків в сумі 7850, 00 грн за кредитним договором є безпідставною. Належить зазначити, що у разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту після прострочення виконання грошового зобов`язання нараховуються проценти за порушення грошового зобов`язання у розмірі, визначеному законом або договором (частина друга статті 625 ЦК України). Між тим, вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, а саме статтею 625 ЦК України позивач не пред`являв. Виходячи із суми позики у розмірі 2000,00 грн, узгодженої сторонами процентної ставки у розмірі 2,5% за день та строку кредитування (строку договору) тривалістю 14 днів, визначеної сторонами договору комісії в розмірі 15% від суми кредиту, заборгованість відповідача за процентами за кредитним договором №50419 від 24.09.2021 за період з 24.09.2021 по 07.10.2021 становить 700 грн, виходячи з розрахунку: 2000,00 грн * 2,5% = 50, 00 грн сума коштів, що має сплачуватися відповідачем щоденно протягом строку дії договору за користування отриманими у позику коштами, 50, 00 * 14 (строк дії договору) = 700, 00 грн. Таким чином, розмір заборгованості за кредитним договором №50419 від 24.09.2021, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 3000, 00 грн, з яких заборгованість за тілом кредиту - в розмірі 2000, 00 грн та заборгованість за відсотками в розмірі 700, 00 грн та заборгованості за комісією в розмірі 300, 00 грн. За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України). Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Водночас одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно з статтею 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу. Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі. Як зазначено в ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається (ст. 1078 ЦК України). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Ні підставі викладеного, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитними договорами №3495315234/473136 від 26.09.2021 у розмірі 4375, 00 грн, №3495315234/736521 від 30.09.2021 у розмірі 3500, 00 грн, №50419 від 24.09.2021 у розмірі 3000, 00 грн, а всього заборгованість у загальному розмірі 10875, 00 грн, а також судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог. На підставі ст. 141 ЦПК України, оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір в розмірі 574, 07 грн.

Outcome: partial