Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-27 00:00:00

Представник позивача через підсистему Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» звернувся до суду з вищевказаним позовом до відповідача, в якому просить стягнути з відповідача 115 586,94 гривень середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та судові витрати. В обґрунтування позову послався на те, що позивач перебував у трудових відносинах з ВП «Шахта «Степова» ДП «Львіввугілля». 08.08.2024 [PERSON] був звільнений з роботи у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника займаній посаді, за станом здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи, на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП у відповідності до наказу за №381-к від 08.08.2024 року. Однак, в порушення вимог ст. 47 та ст. 116 КЗпП при звільненні з роботи (в день звільнення) відповідачем не було проведено повного розрахунку з позивачем. Згідно повідомлення відповідача заборгованість перед позивачем становила 243 410,97 грн. Разом із тим, заробітна плата позивача за останні 2 календарних місяці роботи перед звільненням (червень, липень 2024 року) становила 118 339, 37 грн (60451,02+57888, 35) за 43 відпрацьованих робочих дні. З огляду на це середньоденна заробітна плата складає: 2752,07 грн (118 339,37/43). Враховуючи кількість робочих днів у розрахунковому періоді з 08.08.2024 року по 04.10.2024 року, середній заробіток у цей період, виходячи із середньоденної заробітної плати, складає 115 586, 94 гривень (42 робочих днів х 2752,07 грн). Представник позивача вважає, що з урахуванням критеріїв пропорційності, розумності та справедливості з відповідача слід стягнути середній заробіток у розмірі 115 586, 94 грн. Крім того, просить стягнути витрати на правову допомогу в розмірі 10 000 гривень. Враховуючи вищенаведене, просив позов задовольнити. Ухвалою від 07.11.2024 відкрито спрощене позовне провадження та призначено судовий розгляд. 21.11.2024 представник відповідача подав відзив, в якому просив відмовити позивачу у задоволенні позову. В обґрунтування відзиву вказав, що позивач 03.07.2012 прийнятий на ВП «Шахта «Степова» ДП «Львіввугілля» учнем підземного гірника з повним робочим днем на підземних роботах. 08.08.2024 [PERSON] був звільнений з шахти у зв`язку із виявленою невідповідністю працівника виконуваній роботі, внаслідок стану здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи (п. 2 ст. 40 КЗпП) з виплатою вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку згідно ст. 44 КЗпП України, та одноразової допомоги в розмірі 2-х середньомісячних заробітків згідно колективного договору. Також представник звернув увагу на те, що розрахунок середньоденної заробітної плати позивач здійснив невірно, оскільки середньоденна заробітна плата позивача складає 1920,61грн., яка розрахована відповідно до Постанови КМУ №100 від 08.02.1995р. «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Серед іншого, представник зазначив, що вина відповідача щодо затримки заробітної плати відсутня, оскільки були наявні форс-мажорні обставини, що виключають відповідальність відповідача за затримку розрахунку, а отже, вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не підлягає задоволенню. Повномасштабне вторгнення та цілеспрямовані терористичні дії кремля проти енергетичного сектору економіки призвели до дуже значних руйнувань та ослаблення насамперед потужностей української генерації. За період з березня 2024 року по серпень 2024 року ДП «Львіввугілля» не здійснювало відвантаження вугільної продукції, а отже і не отримувало кошти для щомісячної виплати заробітної плати працівникам, не з своєї вини. Крім того, зазначив, що позивач в останній робочий день 07.08.2024 не працював та з вимогою про виплату сум, належних йому від підприємства при звільненні до відповідача не звертався, а тому відсутня правова підстава застосування до роботодавця відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Враховуючи те, що відсутня вина ДП «Львіввуглілля» в порушенні строків, передбачених ст. 116 КЗпП, позовна вимога щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 115 586,94грн є безпідставною і такою, що не підлягає задоволенню. Крім того, просив відмовити у задоволенні витрат на правову допомогу. У судовому засіданні представник позивача підтримав позов з підстав наведених у ньому. Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити у позові, у зв`язку з відсутністю вини роботодавця у затримці розрахунку при звільненні позивача. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце судового розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи. Заяв чи клопотань про розгляд справи за його відсутності не подавав, про причини неявки не повідомляв. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] був прийнятий учнем гірника на ВП «Шахта «Степова» ДП «Львіввугілля» згідно з наказом № 185-к від 06.07.2012, виданим ВП «Шахта «Степова» ДП «Львіввугілля» (а. с.11). Копією трудової книжки [PERSON] підтверджується, що останній працював з 06.07.2012 по 07.08.2024 на різних посадах ВП «Шахта «Степова» ДП «Львіввугілля» (а. с. 11-14). 08.08.2024 [PERSON] звернувся із письмовою заявою до ВП «Шахта «Степова» ДП «Львіввугілля, в якій просив звільнити його із роботи 07 серпня 2024 за станом здоров`я та відповідно до ст. 116 КЗпП в день звільнення провести виплату всіх сум, включаючи одноразову допомогу (а. с. 19). Із копії наказу №381-к від 08.08.2024, виданого ВП «Шахта «Степова» ДП «Львіввугілля», вбачається, що 07.08.2024 [PERSON] (№1417) майстра гірничого підземного дільниці з видобування вугілля № 1, було звільнено з роботи у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника займаній посаді, за станом здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи, на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП, з виплатою вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку згідно ст. 44 КЗпП України, та одноразової допомоги в розмірі одного середньомісячного заробітку згідно колективного договору. Компенсація за не використану відпустку 101 к. дн. (а. с. 20). Із виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №24568/1658 встановлено, що [PERSON] у період з 31.07.2024 по 07.08.2024 знаходився на стаціонарному лікуванні у в профпатологічному відділенні КНП ЛОР « Льівська обласна клінічна лікарня» (а. с. 16). Згідно із відповіддю ВП «Шахта «Степова» ДП «Львіввугілля», наданою на адвокатський запит №5-4/1378 від 10.10.2024, при звільненні [PERSON] нараховано розрахунок в сумі 243 410, 97 грн, який виплачувався частинами і 04.10.2024 виплачено у повному обсязі (а. с. 21). Із довідки про доходи №115 від 11.11.2024, виданої ВП «Шахта «Степова» ДП «Львіввугілля» вбачається, що [PERSON] дійсно працював на ВП «Шахта «Степова» ДП «Львіввугілля» та був звільнений 07.08.2024, середньоденна заробітна плата складає 1 920, 61 грн, середньомісячна за період червень, липень 2024 становить 41 293,12 грн (а. с. 57). У день звільнення повного розрахунку із позивачем відповідач не здійснив, що підтверджується матеріалами справи, в тому числі довідкою відповідача від 10.10.2024 №5-4/1378. Тому позивача просить стягнути середній заробіток за період 08.08.2024 по 04.10.2024, що відповідно до розрахунку, здійсненого представником позивача становить 115 586,94 гривень (2752,07 грн (середньоденна заробітна плата) х 42 робочих дні = 115 586,94 грн). При ухваленні рішення суд враховує та керується наступними правовими нормами. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Ч. 1 ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України (у редакції, чинній на час розгляду справи) роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Відповідно до статті 116 КЗпП України (у редакції, чинній на час розгляду справи) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати . У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до наказу №381-к від 08.08.2024, виданого ВП «Шахта «Степова» ДП «Львіввугілля» [PERSON] було звільнено з роботи у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника займаній посаді, за станом здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи, на підставі п.2 ст.40 КЗпП, з виплатою вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку згідно ст. 44 КЗпП України, та одноразової допомоги в розмірі одного середньомісячного заробітку згідно колективного договору. Компенсація за не використану відпустку 101 к. дн. (а. с. 20). Приписами статті 117 КЗпП України встановлено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таке роз`яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України взаємозв`язку з положеннями ст.117, 237-1цього Кодексу. При цьому, визначальним для доведення позову є такі юридично значимі обставини: невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні ст. 2 Закону України «Про оплату праці». Як встановлено судом, позивач був звільнений 07.08.2024, а повне погашення заборгованості по всіх належних позивачу виплатах відбулось 04.10.2024. Позивач у день його звільнення не працював, оскільки перебував на стаціонарному лікуванні в профпатологічному відділенні Львівської обласної клінічної лікарні. Тому відповідно до ст. 116 КЗпП України розрахунок середнього заробітку слід проводити з дня пред`явлення працівником вимоги роботодавцю, у даному випадку з 08.08.2024 - з дня написання [PERSON] заяви від 08.08.2024, в якій останній просив провести виплати усіх сум, включаючи одноразову допомогу. При зверненні до суду з даним позовом представник позивача зазначив середньоденну заробітну плату в сумі 2752,07 грн, обчисливши таку самостійно, виходячи із доходу, зазначеного у відповіді на адвокатський запит від 10.10.2024 за 2 календарних місяці роботи перед звільненням (червень, липень 2024 року). Однак, суд не бере до уваги наданий позивачем розрахунок розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки такий обчислений невірно, з огляду на таке. Механізм здійснення відповідного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (надалі Порядок). Під час його проведення слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові по цивільній справі №6-195цс14 і є обов`язковою для застосування у всіх судах України. Згідно з абзацом третім пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до абзаців пункту 8 вищевказаного Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Відповідно до довідки №115 від 11.11.2024, виданої ВП «Шахта «Степова» ДП «Львіввугілля» середньоденна заробітна плата складає 1 920,61 грн, середньомісячна розрахована за період червень, липень 2024 становить 41 293,12грн (а. с. 57). Зазначений розрахунок відповідає вищевказаній постанові КМУ, тому суд враховує його при проведення розрахунку середнього заробітку. Кількість робочих днів затримки виплати вказаних сум за період з 08.08.2024 по 04.10.2024 становить 42 робочих дні. Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (з 08.08.2024 по 04.10.2024) становить 80 665,62 гривень, виходячи з такого розрахунку: 1920,61 х 42. Отже, позивач має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки такий з ним своєчасно проведений не був. Заперечуючи про позову, представник відповідача посилався, зокрема, на форс-мажорні обставини та відсутність коштів, і як наслідок відсутність вини у несвоєчасному розрахунку з позивачем. Проте, такі його доводи не можу виключати відповідальності відповідача за несвоєчасно проведений розрахунок з позивачем. Крім цього, відповідачем не надано доказів того, що ним здійснено всі залежні від нього заходи, для проведення розрахунку з позивачем, який звільнений на підставі п.2 ст.40 КЗпП України, у зв`язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі по стану здоров`я. В цьому контексті, також необхідно мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Тому, такі доводи сторони відповідача суд вважає безпідставними та необґрунтованими. Разом з цим, суд враховує те, що відповідач є державним підприємством, воно віднесено до збиткових вугледобувних та вуглепереробних підприємств, складно фінансується та має заборгованість по заробітній платі працівників. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) зазначила, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає ч.3 ст.13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 24 квітня 2023 року в справі № 205/8443/19 (провадження № 61-8977св22). Застосовуючи до обставин даної справи критерії зменшення розміру відшкодування, середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, суд виходить з того, що стягнення з відповідача значної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 80 665,62 гривень є несправедливим, не відповідає принципу співмірності із допущеним ним правопорушенням та може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань. Також суд враховує період затримки виплати заборгованості, характер і обставини її виникнення та особливості діяльності підприємств вугільної промисловості. Також, суд враховує, що позивач діяв добросовісно, звернувшись до суду із вказаним позовом після свого звільнення, порушення права позивача на оплату праці не є тривалим, однак, зважаючи на те, що відповідач є державним підприємством, його єдиним акціонером є держава в особі Міністерства енергетики України, підприємство віднесено до збиткових вугледобувних та вуглепереробних підприємств, то на переконання суду, буде розумним і справедливим визначити позивачу розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 50 000 гривень. Отже, враховуючи все вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, а саме в межах, визначених вище. Крім цього, позивач просив стягнути з відповідача понесені ним витрати на правову допомогу в розмірі 10 000,00 гривень. У відповідності до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Згідно постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28.12.2020 року №640/18402/19 склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Як вбачається із матеріалів справи, представником позивача на підтвердження сплати витрат на правову допомогу долучено: договір про надання правничої допомоги від 30.10.2024 року (а. с. 116), ордер на надання правничої допомоги між позивачем та адвокатом Пилипівом В. І. (а. с. 115), угоду про зміну умов договору №143 про надання про надання правничої допомоги від 30.10.2024, з якої вбачається, що за надання правничої допомоги сторони встановили фіксовану оплату у розмірі 10 000 грн (а .с. 121), платіжну інструкцію №@2PL686935 від 30.10.2024 про здійснення позивачем оплати послуг за надання правової допомоги у розмірі 10 000 гривень (а. с. 118), акт №143 про прийняття - передачу наданих послуг від 27.02.2025, де зазначена вартість послуг за надання правової допомоги 10 000 гривень. Таким чином, матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем послуг адвоката та понесення ним таких витрат. Представник відповідача у відзиві заперечив щодо стягнення витрат на правничу допомогу, зазначивши, що така вимога є безпідставною та не підлягає до задоволення. Проте суд вважає, що дана сума не є завищеною та відповідає складності справи, часу, який затрачено на фактичне надання правової допомоги та обсягу наданих послуг. Відтак, розмір відшкодування судових витрат є співмірним із ціною позову, позивач поніс витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн., які документально підтверджені. Суд, з огляду на умови договору про надання правової допомоги, враховуючи складання і підписання адвокатом всіх процесуальних документів від імені і в інтересах позивача, критично оцінюючи заперечення представника відповідача щодо розміру витрат на правову допомогу, дійшов висновку, що в даній конкретній справі витрати на правову допомогу в сумі 10 000 гривень є доведеними та підлягають до стягнення з відповідача. Оскільки позовні вимоги задоволено частково, суд, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 500 гривень, а частину судового збору в сумі 655, 87 гривень копійок віднести за рахунок держави.

Outcome: partial