Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом в якому просить ухвалити рішення щодо конфіскації земельних ділянок, які перебувають у власності відповідача [PERSON] . В обґрунтування заявленого вказав, що відповідач у справі є громадянином російської федерації і набув у власність у порядку спадкування земельну ділянку за кадастровим номером 1822087200:02:001:0921, площею 0,1 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться у с. Тетерівка Житомирського району та області. Право власності на вказаний об`єкт нерухомості зареєстровано за останнім у грудні 2014 року. Водночас, як зазначалось раніше, відповідач є іноземцем, а тому відповідно до законодавства України повинен був добровільно відчужити цю земельну ділянку протягом одного року, проте цього не зробив. Враховуючи наведене, позивач просить суд припинити право власності відповідача на зазначену земельну ділянку та конфіскувати її на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області. У судове засідання учасники справи не з`явились, хоча про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлялись належним чином. Разом з тим, від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, заявлені вимоги останній підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, а також не заперечував проти заочного розгляду справи. Причини неявки відповідача суду не відомі. Окрім цього, останній не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву та будь-яким іншим чином не висловив свого ставлення щодо заявлених вимог. Виходячи з наведеного, судом ухвалено здійснювати розгляд справи у відсутність учасників та, відповідно, без фіксації його перебігу технічними засобами, що відповідає приписам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Враховуючи зазначене вище, суд вважає за необхідне здійснювати заочний розгляд справи у порядку ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступні фактичні обставини та відповідно ним правовідносини. Відповідач є громадянином російської федерації та отримав код платника податків. Третього грудня 2014 року приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Демецькою С.Л. відповідачу видано свідоцтва про право на спадщину за законом після [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 1822087200:02:001:0921, площею 0,1 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка знаходяться у с. Тетерівка, Житомирського району та області. Дане свідоцтво зареєстроване в реєстрі за №6825. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Демецькою С.Л. на підставі вищевказаного свідоцтва про право на спадщину зареєстровано право власності на згадану земельну ділянку за [PERSON] . Станом на 30 серпня 2024 року право власності на вказаний об`єкт нерухомості зареєстровано за відповідачем що підтверджується інформацією ДЗК. З відповіді Управління ДМС України в Житомирській області вбачається, що відповідач не звертався до органів міграційної служби із заявами про оформлення паспорта громадянина України та паспорта громадянина України для виїзду за кордон. Відповідно до довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 30 серпня 2024 року вартість земельної ділянки з кадастровим номером 1822087200:02:001:0921, площею 0,1 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства становить 14596 грн 62 коп. Нормами законодавства вказані правовідносини врегульовано наступним чином. Приписи ст. 131-1 Конституції України, ст. 56 ЦПК України,\~ст.\~23\~Закону України\~«Про прокуратуру» наділяють прокурора повноваженнями на представництво в суді інтересів держави у випадках, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Оскільки Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області у відповідності до положень ст. 145 Земельного кодексу України, Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», «Положення про Головне управління Держгеокадастру в області» здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю, наділене правом на подання такого роду позовів, на повідомлення прокурора від 08.03.2024 №51-84-1807вих-24 про виявлені порушення з вимогою вжити заходів щодо їх усунення у тому числі в судовому порядку, листами від 18.03.2024 та 16.04.2024 повідомили прокуратуру про неподання позову щодо усунення даних порушень. Абзацами 1,\~2\~ст.\~13Конституції України передбачено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. У ст. 14 Конституції України закріплено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. За правилами абзацу 6 ст. 41 Конституції України конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 5 ст. 22 ЗК України набуття у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення здійснюється з урахуванням вимог ст. 130 цього Кодексу. Згідно з ч. 2, 3 ст. 81 ЗК України іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності. Іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; прийняття спадщини. Своєю черго, ч. 4 ст. 81 ЗК України визначено, що землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. За приписами ч. 1 ст. 130 ЗК України набувати право власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення можуть: громадяни України; юридичні особи України, створені і зареєстровані за законодавством України, учасниками (акціонерами, членами) яких є лише громадяни України та/або держава, та/або територіальні громади; територіальні громади; держава. Згідно з п. е) абз. 2 ст. 140 ЗК України підставами припинення права власності на земельну ділянку є невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Водночас, ч. 1, 2 ст. 145 ЗК України визначено, що якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. На підставі п. 10 ч. 1 ст. 346, ч. 2 ст. 354 ЦК України право власності припиняється у разі конфіскації. Обсяг та порядок конфіскації майна встановлюються законом. У силу статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес АД проти Болгарії» від 22 січня2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно суспільний, публічний інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися значною свободою (полем) розсуду. Принцип пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Справедлива рівновага передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Проаналізувавши фактичні обставини справи у сукупності з нормами законодавства України, якими врегульовано вказані правовідносини, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення зазначеного позову з огляду на таке. Так судом встановлено, що у даному випадку наявна справедлива рівновага між державним (суспільним) інтересом та приватним інтересом власника оспорюваних земельних ділянок, оскільки останній мав достатньо часу та засобів для реалізації свого права та виконання свого обов`язку, однак до моменту звернення позивача до суду земельні ділянки не відчужив. Зазначений перебіг подій порушує вимоги земельного законодавства України, а відтак потребує відповідного втручання у право власності відповідача задля відновлення порушеного законодавства. У порядку ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення судові витрати пов`язані з розглядом даної справи.

Outcome: approved