Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-17 00:00:00

Позивач\~звернувся до суду з позовом, у якому згодом були збільшені позовні вимоги, до відповідача про встановлення\~факту проживання\~однією сім`єю\~ як\~чоловіка та\~жінки,\~без реєстрації\~шлюбу \~та \~ визнання\~майна спільною\~власністю подружжя.\~Позов обгрунтовує\~тим,\~що 19.07.2023 року між ним та відповідачкою було зареєстровано шлюб. Під час спільного проживання з відповідачкою без реєстрації шлюбі в них народилось двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . 16.09.2024 року шлюб між ними було розірвано. Також під час спільного проживання 04.01.2022 року було придбано автомобіль Chevrolet Lacetti 2012 року випуску, д.н.з. [NUMBER] . Без його згоди відповідачка на дошці оголошень виклала об`яву про продаж вищевказаного автомобіля. Вважає, що з відповідачкою фактично проживали однією сім`єю з 2008 року. Просить суд встановити факт проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки, без реєстрації шлюбу між ним та [PERSON] у період з другої половини 2008 року до 18.07.2023 року. Визначити, що автомобіль Chevrolet Lacetti 2012 року випуску, д.н.з. [NUMBER] є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] з визначенням часток по частки кожному. Представником відповідача, адвокатом Гончаренко О.О. подано відзив на позовну заяву в якому зазначено, що позовні вимоги не визнають, вважають, що автомобіль було придбано до реєстрації шлюбу 04.01.2022 року, який було оформлено на відповідачку [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу. Просять суд в позові відмовити, стягнути з позивача на користь відповідача понесені судові витрати. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та наведені у позовній заяві доводи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно зі ст.\~77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Статтею 81\~ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позов мотивований тим, що з другої половини 2008 року по 18 липня 2023 року позивач та відповідач проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою. Від фактичних шлюбних відносин у них народилась двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . \~ \~ \~ \~19.07.2023 року між сторони зареєстрували шлюб. 16.09.2024 року рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області шлюб між ними було розірвано. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, є зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказають на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. \~ \~ \~ \~Як визначено ч. 2 ст.3 Сімейного кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Згідно роз`яснень наданих у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні ст. 74 Сімейного Кодексу України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Позивачем за допомогою належних та допустимих доказів не доведено обставин, які свідчать про те, що у період з другої половини 2008 року по 19 липня 2023 року між сторонами склалися усталені відносини, що притаманні подружжю: ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, проведення спільних витрат тощо. Наявність певних відносин, народження спільних дітей не свідчать про проживання однією родиною як чоловіка та жінки, наявність у сторін взаємних прав та обов`язків подружжя тощо. За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки. \~ \~ \~ \~Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання автомобіля Chevrolet Lacetti 2012 року випуску, д.н.з. [NUMBER] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] з визначенням часток по частки кожному, суд приходить до наступного. 04.01.2022 року придбано автомобіль Chevrolet Lacetti 2012 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , який зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, оформленого у ТСЦ №1245. Автомобіль придбано відповідачем до шлюбу. У відповідності до п.1 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу. Правила статті 74 СК України поширюються на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом України у постанові від 12 грудня 2012 року у справі №6-148цс12, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх судів України. Відповідно до правої позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду у справі №645/1601/16-ц від 24.06.2020 року проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Оскільки встановлення належності майна на праві спільної сумісної власності на підставі ст. 74 СК України залежить від встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу, за відсутності правових підстав для задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання [PERSON] та [PERSON] у період з другої половини 2008 року до 19 липня 2023 року однією сім`єю без реєстрації шлюбу, позовні вимоги [PERSON] про визначення автомобіля Chevrolet Lacetti 2012 року випуску, д.н.з. [NUMBER] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] з визначенням часток по частки кожному, задоволенню не підлягають. Оцінивши зібрані у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, надавши оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, суд дійшов висновку, що позивач не довів перед судом обґрунтованості своїх позовних вимог, а тому у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить з того, що у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі, у звязку з чим, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на позивача. Щодо стягнення з позивача на користь відповідача витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката у розмірі 3000,00 грн., то суд встановив наступне. Матеріали справи містять розрахунок витрат на надання правничої професійної допомоги вартості послуг, в якому перелічені послуги, які надає адвокат та їх вартість за 1 годину. 17.09.2024 року згідно квитанції до прибуткового ордеру, виконавець прийняв від замовника гонорар у розмірі 3000,00 грн. Верховний Суд у постанові від 03.02.2021 року (справа № 554/2586/16-ц) констатує, що при обчисленні гонорару слід керуватися зокрема умовами укладеного між замовником і адвокатом договору про надання правової допомоги (частина друга статті 137 ЦПК України, частина друга статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). При цьому розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (ВП ВС у постанові від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц). Суд вважає, що склад та розмір витрат на правову допомогу є обґрунтованим та підтвердженим у розмірі 3000,00 грн., відповідають критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, ціною позову, значенням справи для сторони. Клопотання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу від відповідача до суду не надходило; суд, враховуючи принцип диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (постанова ОП КГС ВС від 03.0.2019 у справі № 922/445/19).

Outcome: dismissed