Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-19 00:00:00

У червні 2024 року позивач, через свого представника [PERSON] , звернулась до суду з позовною заявою в якій просить стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію 1/2 частки вартості транспортного засобу марки Audi A6, 1999 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , в сумі 79610,40 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 01.03.1995 вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі який було розірвано рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 30.11.2023. Під час перебування у шлюбі сторонами по справі за спільні кошти було придбано в інтересах сім`ї автомобіль марки Audi A6, 1999 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . Право власності на вказаний автомобіль було зареєстровано за відповідачем, та на даний час він знаходиться у виключному користуванні відповідача, як і всі документи, що підтверджують факт придбання автомобіля та підтверджують право власності на нього. Позивач не користується спірним транспортним засобом, не має належних навиків в його керуванні. Крім того, оскільки спірний транспортний засіб знаходиться у виключному володінні та користуванні відповідача, позивач обмежена у праві доступу до вказаного автомобіля та позбавлена можливості провести його експертну оцінку. Враховуючи, що автомобіль є неподільною річчю, позивач не має навиків у керуванні транспортними засобами, позивач, як співвласник автомобіля, має право на виділення своєї частки майна шляхом отримання грошової компенсації такої частки через неможливість поділу майна в натурі. Представник відповідача надала до суду відзив на позов в якому просила задовольнити позовні вимоги частково. В обґрунтування відзиву зазначила, що дійсно 13.12.2018 відповідачем було придбано спірний автомобіль в країні Польщі. ь13.12.2018 його було знято з обліку у м. Вроцлав, та в подальшому розмитнено у місті Львів. Реєстрація автомобіля відбувалась у м. Калуш Івано-Франківської області на номерні знаки Миколаївської області. Враховуючи, що спірний автомобіль набутий у власність в період зареєстрованого шлюбу, він є об`єктом права їх спільної сумісної власності, що не заперечується відповідачем. Відповідач не заперечує щодо відшкодування грошової компенсації позивачу за частку від реальної вартості транспортного засобу на даний час, але вважає, що визначена позивачем сума компенсації не відповідає дійсній ринковій вартості спірного автомобіля. Крім того, зазначила, що оскільки титульним власником спірного автомобіля є відповідач, у позовній заяві має бути вимога про виділення позивачу у приватну власність в порядку поділу майна подружжя спірного автомобіля, проте така вимога відсутня. Також вказала,що вірним роком випуску спірного автомобіля є 2002 рік, а не помилково вказаний позивачем 1999 рік. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 20.06.2024 вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та справу призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні. Ухвалою суду від 19.09.2024 за клопотанням позивача у справі призначено судову транспортно-товарозначу експертизу,\~проведення\~якої\~доручено експертам Миколаївському науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України та зупинено провадження у справі Ухвалою суду від 11.11.2024 поновлено провадження по справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 21.01.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання, призначене на 20.02.2025, сторони, які повідомлялись про час та місце розгляду справи, не з`явились. Представник позивача причини своєї неявки не повідомив, проте надав до суду клопотання в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, які складається з витрат на професійну правничу допомогу адвоката та витрати на проведення судової автотоварознавчої експертизи. Представник відповідача 21.01.2025 надала до суду письмову заяву в якій просила розгляд справи провести за її відсутності, позовні вимоги задовольнити частково відповідно до висновку експерта та відзиву. Згідно вимог\~статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини п`ятої\~статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши наявні в ній докази, дійшов наступного. Судом встановлено, що 01.03.1995 сторони зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого повторно Рогатинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис №1. Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 30.11.2023 по справі №349/1362/23 шлюб між сторонами було розірвано Відповідно до наданої відповідачем копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] 20.12.2018 за [PERSON] було зареєстровано право власності на легковий автомобіль марки Audi A6, 2002 року випуску, колір чорний, державний номерний знак [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] . Згідно з відповіддю Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях, яка надійшла на запит суду 04.09.2024 відомості про реєстрацію транспортного засобу марки Audi A6, 1999 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] за [PERSON] відсутні. Проте, транспортний засіб марки Audi A6, 2002 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] зареєстровано на ім`я [PERSON] , [INFO] , у Територіальному сервісному центрі №2642, в якому знаходяться документи на підставі яких проведено реєстрацію транспортного засобу та, які підтверджують право власності [PERSON] на вказаний транспортний засіб. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно\~статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 65 СК України\~дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Частиною 1\~статті 69 СК України\~передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. За\~статтею 70 СК України\~у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до статті 71 СК України\~майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.\~Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.\~Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.\~Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених\~ЦК України. Аналогічно згідно із частинами другою та третьою\~статті 372 ЦК України\~у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. При цьому в частині 2\~статті 364 ЦК України\~визначено, що якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга\~статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 03.10.2018 по справі № 127/7029/15-ц зазначено, що поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга\~статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга\~статті 364 ЦК України). Аналогічної позиції дотримується й Велика Палата Верховного Суду, яка у постанові від 08.02.2022 по справі № 209/3085/20 відзначила, що якщо позивач просить припинити не право власності відповідача на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації, а своє право на частку у цьому майні та стягнути компенсацію з відповідача, то на ці правовідносини поширюються, зокрема, положення частини другої\~статті 364 ЦК України. Відповідний припис передбачає, що співвласник, частку якого у майні не можна виділити в натурі, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Так, за результатами розгляду справи судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 01.03.1995, який було розірвано рішення суду від 30.11.2023. Під час перебування сторін у шлюбі відповідачем було придбано легковий автомобіль марки Audi A6, 2002 року випуску, колір чорний, державний номерний знак [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] . Варто зауважити, що відповідачем визнає факт придбання спірного транспортного засобу у зареєстрованому шлюбі із позивачем, та не заперечує щодо відшкодування грошової компенсації позивачу за частку від його реальної вартості. Відповідно до положень частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Отже, враховуючи зазначені правові норми, час придбання спірного майна подружжям, а також часткове визнання позову відповідачем, суд дійшов висновку, що транспортний засіб, який є предметом спору у цій справі є спільною сумісною власністю подружжя. З огляду на те, що автомобіль за своїми технічним характеристиками є неподільною річчю, необхідно стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за 1/2 частку вартості спірного автомобіля, залишивши транспортний засіб за відповідачем як титульним власником, що відповідає вимогам частини першої статті 2 ЦПК України в частині завдання цивільного судочинства щодо ефективного захисту порушеного права чи інтересів фізичної особи та виключення в подальшому будь-якого спору між сторонами щодо прав на спірне майно, що не можна розцінювати як вихід суду за межі позовних вимог. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 22 постанови від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди\~виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до\~статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Частиною першою\~статті 77 ЦПК України\~визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно зі статтею 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Відповідно до вимог\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вирішуючи питання щодо розміру компенсації\~частини вартості спірного автомобіля, суд приймає як належний та допустимий доказ у справі, який неспростований відповідачем, висновок експерта №СЕ-19/115-24/17727-АВ від 31.10.2024 за результатами призначеної судом судової транспортно-товарознавчої експертизи, згідно якого ринкова вартість спірного автомобіля становить 151278,49 грн., а отже вартість частини від спірного автомобіля, що підлягає стягненню з відповідача складає 75639,25 грн. (151278,49 грн./2). Щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд виходить з наступного. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивачем сплачено 1211,20 грн. судового збору за подання позову, що підтверджується квитанцією №9Е3К-6ЕСМ-3745-Х5А8 від 22.05.2024. В свою чергу, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1150,78 грн. (95,01%) Відповідно до пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України,\~інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно до положень частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Як встановлено судом, позивачем понесено витрати на проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи у розмірі 4775,40 грн., що підтверджується рахунком-фактурою №2024-257 від 03.10.2024. За такого, враховуючи положення пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України, та часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на проведення експертизи у розмірі 4537,11 грн. (4775,40 грн./100х95,01). Що стосується вимог про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з наступного. Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України\~за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з частиною третьою\~статті 137 ЦПК України\~для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. За приписами частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. У постанові Верховного Суду від 30.09.2020 у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Відповідно до частини першої статті 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано: копію ордера на надання правничої (правової) допомоги серії\~АТ №1069283; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ІФ №001792; акт №/129/23 від 14.02.2025 виконаних робіт (наданих послуг); та копію квитанції до прибуткового касового ордера №129/23 від 18.07.2023 про сплату позивачем 7000,00 грн. адвокату Романків І.М. Таким чином, позивачем підтверджено понесення нею витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн., які підлягають стягненню з відповідача на її користь пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 6650,70 грн. (7000,00 грн./100х95,01).

Outcome: partial