Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до\~суду, через свого представника адвоката Герасимчука О.О. з\~позовом до\~ [PERSON] про розірвання шлюбу, зазначивши, що 12.10.2015 між сторонами було зареєстровано шлюб, від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову зазначає, що подружнє життя не склалось через те, що вони мають різні погляди на життя, втратили почуття любові та поваги один до одного, спільне господарство не ведуть, шлюбних та сімейних відносин не підтримують. Ухвалою від 06 червня 2024 року відкрито провадження у справі, сторони повідомлено, що розгляд даної цивільної справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 31 липня 2024 року за заявою представника відповідача, сторонам було надано строк для примирення, у зв`язку з чим провадження у справі було зупинено на строк примирення. Ухвалою суду від 05 лютого 2025 року провадження у справі відновлено та призначено до судового розгляду. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явились. Разом з тим, від представника позивача міститься заява про розгляд справи за його відсутності. Крім того, представником позивача подано до суду заяву у якій він зазначає, що позивачка досі має намір розірвати шлюб та сторони не примирилися. Відповідач та представник відповідача в судове засідання не з?явились з невідомих суду причин, про час та місце судового засідання повідомлялися своєчасно та належним чином. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 вказаної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України"). Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів. Пунктом 3 вказаної вище постанови Пленуму ВССУ судам дано роз`яснення на те, що, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків у цивільних справах є, в т.ч. і правова та фактична складність справи; поведінка заявника, характер процесу та його значення для заявника. Суд, враховуючи ту обставину, що відповідачу були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань і доказів, та чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідним ухвалити відповідне рішення. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що\~\~позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 12 жовтня 2015 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб на підставі шарітського закону, про що видано свідоцтво про шлюб № 37/2015 від 12.10.2015 року, яке було легалізоване 12.10.2015 - Вищим джафаритським шаріатським судом, 19.12.2015 р. Міністерством закордонних справ та емігратів Лівану та 26.10.2015 Посольством України в Ліванській Республіці, з реєстрованим номером №1453. Від шлюбу\~сторони мають\~сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Відповідно до ст. 58 Закону України «Про Міжнародне приватне право України» шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. Шлюб між іноземцями, шлюб між іноземцем та особою без громадянства, шлюб між особами без громадянства, що укладені відповідно до права іноземної держави, є дійсними в Україні. Згідно ч.ч. 1, ч. 2 ст.60 Закону України «Про міжнародне приватне право» правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання. Частиною 1 ст.16 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Згідно ч. 1 ст. 62 Закону України «Про міжнародне приватне право» вибір права, передбачений ч. 2 ст. 60 та ст. 61 цього Закону, має бути здійснений у письмовій формі або явно випливати з умов шлюбного договору. Угода сторін про вибір права, що укладена в Україні, має бути нотаріально посвідчена. Згідно зі ст. 63 Закону України «Про Міжнародне приватне право України» припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Процедура легалізації в Україні свідоцтва про укладення шлюбу або розірвання шлюбу, або рішення суду про розірвання шлюбу, скоєних за кордоном, відбувається на підставі Інструкції про порядок консульської легалізації офіційних документів в Україні і за кордоном (затв. Наказом МЗС України №113 від 04.06.2002 року). Відповідно до Накау Міністерства юстиції України "Про затвердження Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні" № 52/5від 18.10.2000 року із змінами та доповненнями, документи, видані компетентними органами іноземних держав, що свідчать акти цивільного стану, вчинені за межами України за законами іноземних держав, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана ВР України. Відповідно до міжнародного договору ст. 1 Гаазької Конвенції від 5 жовтня 1961 року передбачено, що її умови поширюються на офіційні документи, які були видані на території однієї з Договірних держав і мають бути представлені на території іншої Договірної держави. Такими документами визнаються: 1) документи, що походять від прокуратури, секретаря суду або судового виконавця; 2) адміністративні документи; 3) нотаріальні акти та інші. Єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампа, якими скріплений документ, є проставлення апостиля компетентним органом держави, в якій документ був виданий (ст.3 Конвенції). При цьому апостиль повинен відповідати вимогам Доповнення до Конвенції. Відповідно до статей 2, 3 зазначеної Конвенції кожна з Договірних держав звільняє від легалізації документи, на які поширюється ця Конвенція і які мають бути представлені на її території. Єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений. Згідно з положеннями вказаної Конвенції документ, на якому проставлено апостиль, не потребує жодного додаткового оформлення чи засвідчення і може бути використаний в будь-якій іншій державі-учасниці цієї Конвенції. Так, з поданого позивачем в якості доказу документу про укладення шлюбу (свідоцтва про шлюб) вбачається проставляння на ньому апостиля. Таким чином, шлюб між\~ [PERSON] та [PERSON] , який зареєстрований 12 жовтня 2015 року на підставі шарітського закону, про що видано свідоцтво про шлюб № 37/2015 від 12.10.2015 року, яке було легалізоване 12.10.2015 - Вищим джафаритським шаріатським судом, 19.12.2015 р. Міністерством закордонних справ та емігратів Лівану та 26.10.2015 Посольством України в Ліванській Республіці, з реєстрованим номером №1453, є дійсним на території України і не потребує жодного додаткового оформлення чи засвідчення. Обґрунтовуючи позовні вимоги про розірвання шлюбу, позивачка вказувала, що їхнє з відповідачем сімейне життя поступово погіршувалось, призвело до фактичного припинення шлюбних відносин, вони проживають окремо, подружні відносини не підтримують, спільне господарство не ведуть; примирення між ними та відновлення сім`ї неможливе. Відповідно до ст. 2 Цивільно-процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється відповідно до\~Конституції України, цього Кодексу та "Про міжнародне приватне право". Питання, що виникають у сфері приватно-правових відносин з іноземним елементом (хоча б один учасник правовідносин є іноземцем, особою без громадянства або іноземною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави), у тому числі й питання підсудності судам України справ з іноземним елементом, вирішуються згідно із\~Законом України "Про міжнародне приватне право". Згідно ст. 60\~Закону України "Про міжнародне приватне право"\~правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином.\~ Подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання. \~Вибір права згідно з частиною другою цієї статті обмежений лише правом особистого закону одного з подружжя без застосування\~частини другої\~статті 16 цього Закону. Угода про вибір права припиняється, якщо особистий закон подружжя стає спільним. Відповідно до п. 11 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом" передбачено, що правові наслідки шлюбу з іноземним елементом визначаються\~статтею 60 Закону України "Про міжнародне приватне право". Правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, тобто правом тієї держави, громадянами якої вони є одночасно, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі. Наприклад, якщо подружжя, що є громадянами різних держав, спільно проживали на території України і на час розірвання шлюбу хоча б один з них продовжує проживати на її території, то розірвання шлюбу здійснюється за законодавством України. У випадку відсутності такої ситуації - правові наслідки шлюбу визначаються правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Наявні у справі докази об`єктивно свідчать про те, що позивач [PERSON] є громадянкою України, а відповідач [PERSON] громадянином Ліванської Республіки. Як встановлено судом, відповідачу [PERSON] 21.12.2023 видано посвідку на постійне проживання в Україні, яка дійсна до 19.12.2033, крім того [PERSON] має зареєстроване місце проживання на території України, за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи вище викладене, а також те, що останнє спільне місце проживання\~ [PERSON] та [PERSON] як подружжя було в Україні, як позивач, так і відповідач мають на даний час зареєстроване місце проживання в Україні, суд вважає за необхідне до даних правовідносин при вирішення справи про розірвання шлюбу застосувати право України. Відповідно до ст. ст.\~21,\~24 Сімейного кодексу України\~шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст.ст.110-112 Сімейного кодексу України\~позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Відповідно до\~\~ч.3\~ст. 109\~\~Сімейного кодексу України\~шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Сімейно-шлюбні відносини між сторонами припинились, спільне господарство не ведуть, шлюб існує формально, збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача. Згідно зі ч. 3, 4\~ст. 56 Сімейного кодексу України\~кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч.2\~ст.114\~\~Сімейного кодексу України\~у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Зважаючи на викладене, а також враховуючи положення ст. 24 СК України, згідно яких шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, суд приходить до висновку, що примирення між сторонами і збереження їх сім`ї виключається, тому шлюб між ними має бути розірваний. На підставі наведеного, суд вважає, що вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки встановлено, що розірвати шлюбу в органах РАЦС вони не мають можливості, оскільки шлюб має "іноземний елемент" - шлюб зареєстровано в іншій країні, від шлюбу мають малолітню дитину, сім`я сторін носить формальний характер і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх інтересам. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову. Питання про судові витрати суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved