Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Київської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно. Зазначала, що 03.05.1979 [PERSON] отримав ордер на право зайняття 3- кімнатної квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , виданого на підставі рішення Виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів від 19.03.1979 № 374. Разом з ордером видано довідку з місця проживання, складу сім`ї та прописки у вищезазначеній квартирі. Відповідно до довідки у квартирі проживають: [PERSON] , [PERSON] дружина; [PERSON] син; [PERSON] син. 17.01.1990 [PERSON] прийнята в члени ЖБК «Ремонтник-1» замість колишнього члена ЖБК «Ремонтник-1» - [PERSON] . У подальшому, [PERSON] виплатила весь пайовий внесок. З 2000 року [PERSON] не проживає за адресою : [ADDRESS] . 27.02.2007 шлюб між нею та [PERSON] було розірвано. Відповідно до довідки виданої ЖБК «Ремонтник-1» вона зареєстована і проживає за адресою: [ADDRESS] з 1979 року, а також на її житловій площі зареєстрований [PERSON] , але не проживає з 2000 року по теперішний час, у зв`язку з проживанням за іншою адресою. Інша адреса проживання невідома. Посилаючись на зазначені обставини, просила визнати за нею право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] У судове засідання представник позивача не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Суд, відповідно до ст. 223 ЦПК України ухвалив розглядати справу за відсутності учасників справи. Суд, вивчивши матеріалами справи, дослідивши письмові докази у їх сукупності, дійшов наступного висновку. Судом установлено, що 03.05.1979 [PERSON] було видано ордер на сім`ю з чотирьох осіб на право зайняття трьохкімнатної квартири [ADDRESS] . Відповідно до довідки ЖБК «Ремонтник-1» від 18.01.1990 [PERSON] 17.01.1990 прийнята в члени ЖБК «Ремонтник-1» замість її чоловіка - [PERSON] , який вибув з членів ЖБК. Залишок займа, станом на 01.01.1990, становить 1 730 руб. 81 коп. 27.02.2007 шлюб між [PERSON] і [PERSON] було розірвано. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст. 317 ЦК України). Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Частинами 1, 2, 3 ст. 384 ЦК України передбачено, що усі власники (співвласники) квартир та нежитлових приміщень у будинку, спорудженому або придбаному житлово-будівельним (житловим) кооперативом, є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна такого будинку. Спільним майном будинку кооперативу є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку кооперативу, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників будинку кооперативу та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований будинок кооперативу та його прибудинкова територія, з моменту державної реєстрації таких прав відповідно до закону. Член житлово-будівельного (житлового) кооперативу має право володіння і користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, яку він займає в будинку кооперативу, якщо він не викупив її. У разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником. Відповідно до положень статті 15 Закону України від 07.02.1991 № 697-XII «Про власність», діючого на момент отримання квартири в користування, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 5-1 постанови від 18.09.1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває права власності на квартиру і вправі розпоряджатися нею на свій розсуд. Як роз`яснено підпунктом б) пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» слід враховувати, що при повному внесенні пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі. Крім того, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 61 Постанови, за змістом частини першої статті 17 Закону України «Про власність» кооперативна квартира набуває статусу спільної сумісної власності лише за умови внесення паю в ЖБК за рахунок спільних коштів члена ЖБК та членів його сім`ї. Інші особи права власності на пай та квартиру не набувають і можуть претендувати лише на відшкодування членом кооперативу коштів, наданих йому для внесення паю. Відповідно до Закону України «Про кооперацію» кооператив - юридична особа, утворена фізичними та/або юридичними особами, які добровільно об`єдналися на основі членства для ведення спільної господарської та іншої діяльності з метою задоволення своїх економічних, соціальних та інших потреб на засадах самоврядування. Кооперативна квартира спочатку є приватною власністю кооперативу як юридичної особи, а після повної виплати членом кооперативу пайового внеску переходить в його приватну власність як фізичної особи (статті 384 ЦК України). При цьому всі господарські, прибудинкові споруди, а також прибудинкова територія залишаються у власності кооперативу. В кооперативі право власності на житлову площу після виплати паю набуває тільки член кооперативу. Якщо пай виплачувався в шлюбі, квартира є спільною сумісною власністю подружжя. При поділі майна подружжя (або чоловік), який перебував у шлюбі і брав участь у виплаті пайового внеску, може отримати свою частку в праві на квартиру або за спільною згодою, або через суд. Відповідно до частини першої статті 146 ЖК Української РСР поділ квартири в будинку житлово-будівельного кооперативу між членом кооперативу і його дружиною допускається в разі розірвання шлюбу між ними, якщо пай є спільною власністю подружжя і якщо кожному з колишнього подружжя є можливість виділити ізольоване жиле приміщення в займаній ними квартирі. Поділ квартири провадиться за згодою між колишнім подружжям, а в разі відсутності згоди - за рішенням суду. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Частиною 1 ст. 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України), до яких звернуті матеріально-правові вимоги позивача. Отже, можливість інших суб`єктів, зокрема посадових осіб, у тому числі державних реєстраторів, брати участь у цивільному процесі в якості позивачів і відповідачів у цивільному процесі обмежена. Належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (такі висновки сформульовані у пункті 7.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17). Якщо позовна вимога заявлена до особи, яка не є учасником спірних правовідносин (тобто, не до тієї особи, яка має відповідати за цією вимогою), така особа є неналежним відповідачем. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (частина друга статті 51 ЦПК України). Питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача суд вирішує у підготовчому засіданні (пункт 4 частини другої статті 197 ЦПК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, тоді як установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 у справі № 757/39920/15-ц, від 27.03.2019 у справі № 520/17304/15-ц, від 01.04.2020 у справі № 520/13067/17, від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20)). Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39)). Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача. Натомість установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи (див. аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63)). [PERSON] подано позов до Київської міської ради. При цьому обґрунтування позовних вимог про визнання за нею права власності на спірну квартиру до відповідача позов не містить, як не містить позов і обставин на обґрунтування позовних вимог про визнання права власності на квартиру. Як вбачається з доказів, доданих до позовної заяви квартира [ADDRESS] була надана [PERSON] на сім`ю з чотирьох осіб 03.05.1979 та є кооперативною квартирою (а.с. 4, 13). Відповідно до довідки ЖБК «Ремонтник-1» вартість квартири становила 10 111 руб., [PERSON] було сплачено перший пайовий внесок у розмірі 4 600 руб., на іншу суму - 5943 руб. надано займ строком на 15 років (а.с. 13). Відповідно до довідки ЖБК «Ремонтник-1» від 18.01.1990 залишок займа станом на 01.01.1990 складає 1 730 руб. 81 коп. Доказів сплати суми у розмірі 1 730 руб. 81 коп. позивачем суду не надано. В позові [PERSON] не викладено обґрунтування того, яким чином визначений нею відповідач у справі порушує її права та інтереси як власника нерухомого майна. Ураховуючи характер спірних правовідносин, належним відповідачем у справі має бути або ЖБК «Ремонтник-1», оскільки з документів доданих до позову квартира є кооперативною, або [PERSON] , як колишній чоловік позивача та співвласник квартири, у разі, якщо [PERSON] сплачено пайовий внесок за квартиру у повному обсязі у період шлюбу з [PERSON] . Оскільки позов [PERSON] необґрунтований та поданий до неналежного відповідача, правових підстав для задоволення позову немає.

Outcome: dismissed