Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-26 00:00:00

21 листопада 2024 року до Дніпровського районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] до Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - ВДВС) про звільнення майна з-під арешту в якому просить суд: Скасувати арешт, накладений відділом державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції м. Києва в межах виконавчого провадження від 20 грудня 2000 року при виконанні виконавчого листа №2-1718, виданого 11 жовтня 2000 року щодо майна [PERSON] [INFO] , зокрема з квартири за адресою: [ADDRESS] . Позов мотивовано тим, що відділом державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 20 грудня 2000 року на підставі виконавчого листа №2-1718 від 11 жовтня 2000 року. Згідно вказаної постанови, арешт було накладено на майно, що належить [PERSON] , а саме квартири [ADDRESS] . Після виявлення заборони відчуження майна, 07 листопада 2024 року позивач отримала ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 15 червня 2020 року, якою було затверджено мирову угоду щодо виплати грошових коштів. 08 листопада 2024 року позивачка звернулась до начальника ВДВС з заявою про отримання реквізитів для оплати суми заборгованості, та повідомила, що не знала про наявне виконавче провадження, накладений арешт на майно та й саму заборгованість. У відповідь позивачка отримала інформацію що перевіркою Автоматизованої системи виконавчих проваджень встановлено, що рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 червня 2000 року щодо стягнення боргу з позивача у розмірі 4 500,00 грн не вдалось ідентифікувати. Зазначене виконавче провадження знищено за закінченням терміну зберігання, передбачених пунктом 2 розділу ХІ Наказу Міністерства юстиції України від 07 червня 2017 року №1829/5. Враховуючи, що виконавча справа знищена у зв`язку з терміном зберігання, беручи до уваги те, що встановити підстави накладення арешту не виявляється можливим, арешт на нерухоме майно накладене більш ніж 20 років тому, звертаючи увагу на правову позицію викладену у постанові Верховного Суду від 14 серпня 2023 року у справі №927/322/14, позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Ухвалою суду від 26 листопада 2024 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. 13 грудня 2024 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (частина 1 статті 5 ЦПК України) Відповідно до частини 1 статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 15 грудня 1995 року посвідченого державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори. (а. с. 14) [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] » на підставі укладеного шлюбу 11 квітня 2013 року. (а. с. 15) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 15 червня 2000 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди затверджено мирову угоду, укладену [PERSON] та [PERSON] за якою: [PERSON] відмовляється від позову і зобов`язується отримати від [PERSON] а остання передати [PERSON] в рахунок погашення 4 500,00 грн: 15 червня 2000 року - 500,00 грн, 15 липня, 15 серпня, 15 вересня 200 року - суму еквівалентну 235 доларів США по курсу Національного банку України на день передачі грошових коштів. Провадження по справі позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди закрито. 20 грудня 2000 року постановою старшого державного виконавця віддлу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві Руденко Ю. О. від 20 грудня 2000 року, затвердженою начальником відділу ДВС Виниченко Л. М. в межах виконання виконавчого листа №2-1718 від 11 жовтня 2000 року Дніпровського районного суду міста Києва про стягнення боргу з [PERSON] на користь [PERSON] . В сумі 4 500,00 грн накладено арешт на квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 15 грудня 1995 року посвідченого державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори 15 грудня 1995 року за № 1у-1898. 08 листопада 2024 року позивач звернулась з заявою до ВДВС з заявою про надання рахунок для сплати боргу та зняття арешту з квартири. ВДВС повідомило позивача листом від 12 листопада 2024 року №134695 про те, що перевіркою Автоматизованої системи виконавчих проваджень встановлено, що рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 червня 2000 року щодо стягнення боргу з позивача у розмірі 4 500,00 грн не вдалось ідентифікувати. Зазначене виконавче провадження знищено за закінченням терміну зберігання, передбачених пунктом 2 розділу ХІ Наказу Міністерства юстиції України від 07 червня 2017 року №1829/5. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши зібрані у справі докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня матеріальна і процесуальна заінтересованість у справі. Саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (частина друга статті 51 ЦПК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача, водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи: суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (див. висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладений арешт, відповідно до статей 15 і 16 ЦПК України у редакції, що була чинною 15 грудня 2017 року, суди розглядають у порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо існує спір щодо визнання права власності на майно та однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України у вказаній редакції. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно та про зняття з нього арешту. Особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна (див. постанову Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16 (провадження 14-431цс19)). Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна(див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19)). Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту (частина перша статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2022 року у справі № 711/3591/21 (провадження № 61-945св22) зазначено, що: «У справі, що переглядається, [PERSON] пред`явив позовні вимоги до Центрального ВДВС у м. Черкаси, який не є ні боржником, ні особою, в інтересах якої накладено арешт на спірне нерухоме майно. При цьому ні боржник, ні стягувач, в інтересах якого був накладений арешт на квартиру, як відповідачі не залучені. Клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача позивач не заявляв». У даній справі, предметом спору є вимога [PERSON] , про звільнення з-під арешту квартири, накладеного ВДВС на підставі постанови від 20 грудня 2000 року яке накледене в межах виконання виконавчого листа №2-1718 від 11 жовтня 2000 року Дніпровського районного суду міста Києва про стягнення боргу з [PERSON] на користь [PERSON] . В сумі 4 500,00 грн, при цьому позов пред`явлено лише до державної виконавчої служи. Таким чином обґрунтованим слід визнати висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у зв`язку з пред`явленням їх до неналежного відповідача. Аналогічний висновок викладений Верховним Судом у постанові №20/9819/21 від 29 червня 2023 року. Окрім того, з наданої позивачем інформації можливо встановити сторону стягувача за виконавчим документом який має бути відповідачем у даній справі, оскільки у разі задоволення позовних вимог інтереси стягувача можуть бути порушені в процедурі примусового виконання рішення суду, яке протягом більше двадцяти років не виконано, про що позивач зазначає у позовній заяві. Визначення відповідача (відповідачів), предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість установлення належності відповідача (відповідачів) й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц; від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц; від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц; від 12 грудня 2018 року у справах № 570/3439/16-ц та № 372/51/16-ц). Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). У постанові Верховного Суду від 17 травня 2021 року у справі № 309/2340/15 (провадження № 61-16776св20) зазначено, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад. Належним відповідачем є така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, тоді як неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про звільнення майна з-під арешту не підлягає задоволенню оскільки пред`явлений до неналежного відповідача. Посилання позивача на постанову Верховного Суду від 14 серпня 2023 року у справі №927/322/14 суд не бере до уваги, оскільки надана для порівняння постанова є нерелевантною, оскільки відрізняється складом учасників справи. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed