Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-16 00:00:00

13.08.2024 представник позивача звернувся до суду з даним позовом, шляхом направлення засобами поштового зв`язку, який зареєстрований судом 06.09.2024, мотивуючи тим, що згідно особового рахунку № [NUMBER] , відповідачі за період з 01.10.2020 по 01.08.2024 мають заборгованість за послуги з постачання теплової енергії та абонентського обслуговування у розмірі 25733,24 грн та в добровільному порядку зобов`язання щодо сплати коштів за надані послуги вони не виконують. Тому, просив у судовому порядку стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача за період з 01.10.2020 по 01.08.2024 заборгованість за послуги з постачання теплової енергії та абонентського обслуговування у розмірі 25733,24 грн; за період з 01.10.2020 по 23.02.2022 суму,\~ на яку збільшилась заборгованість внаслідок інфляційних процесів у розмірі 1294,79 грн та три відсотки річних\~ у розмірі 359,39\~ грн; судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 3028,00 грн. 15.11.2024, після отримання відповідей на запит щодо зареєстрованого місця проживання відповідачів, судом постановлено ухвалу, якою позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін та призначено судове засідання на 09.01.2025 09:00 год. 18.12.2024 відповідачі: [PERSON] та [PERSON] подали до суду відзив на позовну заяву, мотивуючи тим, що позивач просить стягнути з відповідачів заборгованість за послуги з постачання теплової енергії та абонентського обслуговування у солідарному порядку, однак такі вимоги нічим не доведені та в позовній заяві відсутні посилання на будь яку законодавчу норму, яка б могла обумовити виникнення солідарного зобов`язання, враховуючи, що відповідачам у даній справі належить на праві спільної\~ часткової власності (по 1/3 частині за кожним) квартира [ADDRESS] , а предмет зобов`язання (заборгованість за послуги з постачання теплової енергії та абонентського обслуговування) не є неподільним у розумінні ЦК України. На момент звернення до суду позивачу було відомо, що за договором, на який він посилається у позовній заяві, обов`язок здійснення платежів за послуги КП БМР\~ «Білоцерківтепломережа» щодо теплопостачання (та/або інші послуги) лежав і лежить виключно на відповідачці - [PERSON] , яка проживає у вказаній квартирі та на її ім`я відкрито особовий рахунок, у зв`язку з чим, вони, [PERSON] та [PERSON] , які не проживають у вказаній квартирі, не можуть вважатися боржниками. Той факт, що вони мають на праві спільної часткової власності по 1/3 частині квартири, ще не створює і не може створювати для них наслідки щодо погашення заборгованості\~ [PERSON] , яка зобов`язана регулярно сплачувати комунальні послуги. Тому, просили у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. 20.12.2024 представник позивача за довіреністю - [PERSON] подала до суду заяву, у якій просила стягнути з кожного з відповідачів на користь позивача, у дольовому порядку, за період з 01.10.2020 по 01.12.2024 заборгованість за послуги з постачання теплової енергії та абонентського обслуговування у розмірі 9273,93 грн; за період з 01.10.2020 по 23.02.2022 суму, на яку збільшилася заборгованість внаслідок інфляційних процесів у розмірі 431,60 грн та три відсотки річних у розмірі 119,80 грн, а також судові витрати у справі. 20.12.2024 представник позивача за довіреністю - Томищ Алла Миколаївна подала до суду відповідь на відзив, обґрунтовуючи тим, що згідно зі ст. 360 ЦК України відповідачі відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язані брати участь у витратах на утримання майна та нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними зі спільним майном. Тому просила стягнути з кожного з відповідачів на користь позивача, у дольовому порядку, за період з 01.10.2020 по 01.12.2024 заборгованість за послуги з постачання теплової енергії та абонентського обслуговування у розмірі 9273,93 грн; за період з 01.10.2020 по 23.02.2022 суму, на яку збільшилася заборгованість внаслідок інфляційних процесів у розмірі 431,60 грн та три відсотки річних у розмірі 119,80 грн, а також судові витрати у справі. 08.01.2025 представник позивача за довіреністю - Томищ Алла Миколаївна подала до суду заяву, в якій просила проводити розгляд справи за відсутності представника КП БМР «Білоцерківтепломережа», позовні вимоги підтримує у повному обсязі. 09.01.2025 відповідачка [PERSON] подала до суду заяву, в якій просила проводити розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнає у повному обсязі. 09.01.2025 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про прийняття до розгляду заяви представника позивача, про зміну предмету позову, згідно ст.49 ЦПК України, заяв сторін щодо спору та з процесуальних питань, та про відкладення судового засідання на 17.02.2025 09:00 год, для реалізації учасниками справи права на подання заяв щодо спору з урахуванням заяви про зміну предмету позову. Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце засідання повідомлені належним чином, причини неявки суд не повідомили. За правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України за умов неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому,що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст.13 ЦПК України). Відповідно до ст. 12 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Встановлено, що згідно рішення Білоцерківської міської ради від 23.12.2005 року за №388\~ виконавцем послуг централізованого опалення та гарячого водопостачання у житловому фонді комунальної власності м. Біла Церква є КП БМР «Білоцерківтепломережа», Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг постановами: № 1738 від 10.12.2018, № 2244 від 30.11.2020 установила тарифи з централізованого опалення, що надається КП БМР «Білоцерківтепломережа», як виконавцем вказаної послуги для населення м. Біла Церква, що підтверджується матеріалами справи (а.с.8), інформацією розміщеної на офіційному сайті НКРЕКП\~ - https://www.nerc.gov.ua та офіційному сайті КП БМР «Білоцерківтепломережа» - http://bctm.com.ua. Згідно відомостей з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області (а.с. 27-29), відповідачка - [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , а відповідачі: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрованими по Київській області не значаться. Згідно копій паспортів (а.с. 49-56), відповідачка - [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , а відповідачка -\~ [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с. 6), право власності на квартиру [ADDRESS] 18.11.2009 зареєстроване на праві спільної часткової власності за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , по 1/3 частині за кожним співвласником, на підставі свідоцтва про право власності від 09.09.1994 за № 9550, виданого Виконкомом Білоцерківської міської ради. З розрахункового листа абонента по особовому рахунку № [NUMBER] , відкритого на ім`я [PERSON] (а.с. 4, 67), вбачається, що за адресою: [ADDRESS] рахується заборгованість за послуги з постачання теплової енергії та абонентського обслуговування у розмірі 27821,77 грн, яка утворилася за період з 01.10.2020 по 01.12.2024, оскільки у вказаний період кошти за надані послуги сплачувалися не у повному обсязі. З матеріалів справи (а.с.7), вбачається, що позивач, у порядку досудового врегулювання спору, направляв відповідачам претензію з вимогою щодо сплати заборгованості, однак, останні жодних дій щодо сплати боргу не вчинили. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 2 Закону України «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг» від 09.07.2010 за № 2479-VI, органом державного регулювання у сфері комунальних послуг є національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Згідно із ч.1 п.1 ст. 6 Закону України «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг» від 09.07.2010 за № 2479-VI, національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг бере участь у формуванні та реалізації державної політики у сфері теплопостачання і централізованого водопостачання та водовідведення. У відповідності до п.3 ч.2 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII від 09.11.2017 (далі -\~ Закон № 2189-VIII), виконавцями комунальних послуг з постачання теплової енергії є теплопостачальна організація. Згідно п.6 ч.1 ст. 1 Закон № 2189-VIII, індивідуальний споживач це\~ фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Згідно з ч. 1 ст. 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VІІІ від 09.11.2017, ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону. П.п. 1,2 ст. 7 Закону Закон № 2189-VIII покладено обов`язок на індивідуального споживача щодо укладення договору про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом. Оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. У відповідності до ч.1, 3 ст. 9 Закону Закон № 2189-VIII,\~ споживач здійснює оплату за спожиті житлово - комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Дієздатні особи, які проживають та /або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Отже, враховуючи, що відповідачі є співвласниками нерухомого майна, відповідно до вказаного закону вони є індивідуальними споживачами та зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом, а відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (висновок Верховного Суду викладений у постанові від 14.02.2018\~ у справі № 462/6393/15-ц). Відповідно до ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Відповідно до вимог ст. 25 Закону України «Про теплопостачання» у разі відмови оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку. Згідно ст. 525 ЦК України\~ одностороння відмова\~ від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше\~ не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України\~ зобов`язання\~ має виконуватися належним чином відповідно до умов\~ договору та вимог цього Кодексу, інших актів\~ цивільного законодавства, а за відсутності\~ таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1, ч. 4 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує. Згідно із ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. За ч.1, ч.2 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Отже, згідно наведених вище правових підстав, співвласники житлового приміщення, зобов`язані утримувати майно, що їм належить, та вони несуть відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном, відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Також, суд звертає увагу, що питання оплати житлового-комунальних послуг між декількома співвласниками житлового приміщення повинні регулюватися відповідною домовленістю (угодою) між ними, якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Судом враховується, що квартира [ADDRESS] перебуває у спільній частковій власності відповідачів та між ними не визначено порядок користування квартирою у встановленому законодавством порядку з відкриттям окремих особових рахунків зі сплати комунальних послуг, разом з тим, відповідачі в рівних частинах є власниками квартири, тому відповідно в рівних частинах несуть відповідальність перед позивачем. У відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, виходячи з юридичної природи спірних правовідносин сторін, як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Як роз`яснив Верховний Суд України у правовій позиції від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2023цс15, закріплена в пункті 10 частини 3 статті 20\~ Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення платежів за житлово - комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування до таких правовідносин правових норм, установлених у статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми, полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами. Тобто, у разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово - комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена ст. 625 ЦК України, що також зазначено у правовій позиції Верховного Суду викладеній у постанові від 15 березня 2018 року у справі № 401/710/15-ц. З наданого позивачем розрахунку (а.с. 5), вбачається, що за період 01.10.2020 по 23.02.2022 сума, на яку збільшилася заборгованість внаслідок інфляційних процесів, становить 1294,79 грн, а три відсотки річних 359,39 грн. В даному випадку, факт порушення відповідачами зобов`язань щодо своєчасної оплати коштів за надані житлово - комунальні послуги встановлений, а наявність непогашеної заборгованості перед виконавцем послуг підтверджується матеріалами справи, тому кошти, нараховані позивачем в порядку ст. 625 ЦК України мають бути сплачені відповідачами, кожним у рівних частинах, на користь позивача. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ст. 12, 13 ЦПК України гарантують те, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Загалом принцип змагальності прийнято розглядати як основоположний компонент концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та ефективної участі. Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є, серед іншого, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідачі: [PERSON] та [PERSON] , заперечуючи проти позову, жодних доказів у спростування вимог позивача до суду не надали. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам поданим позивачем у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення у повному обсязі. Згідно із ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно із ч.1 ст. 142 ЦПК України, в разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні суду вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 % судового збору сплаченого при поданні позову. Оскільки, позивачем при зверненні до суду були понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 3028,00 грн, які документально підтверджені (а.с.1), то такі витрати підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача, в рівних частинах, а саме: з кожного по 1009,33 грн. Разом з тим, враховуючи, що відповідачка - [PERSON] визнала позовні вимоги до початку розгляду справи по суті, суд дійшов висновку, про стягнення з неї на користь позивача судових витрат зі сплати судового збору у розмірі 504,67 грн та повернення позивачу судового збору у розмірі 504,67 грн, а з відповідачів: [PERSON] та з [PERSON] слід стягнути судові витрати зі сплати судового збору на користь позивача по 1009,33 грн з кожної. Обґрунтовуючи судове рішення, суд\~ приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в\~ рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: approved