Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-17 00:00:00

У січні 2023 року [PERSON] , від імені та в і нтерасах якого діє адвокат Бруснік І.А, звернувся до суду з позовом до Державної установи «Полтавська установа виконання покарань (№23)», Головного управління Державної казначейської служби України у Полтавській області про відшкодування моральної школи. Позовна заява мотивована тим, що в камерах , де знаходився [PERSON] , були відсутні витяжки , та не було доступу до свіжого повітря, вільної площі в камерах було до 4м.кв. на двох. До вікон не можливо було дотягнутись через велику кількість гратів, і тому не можливо було відчиняти вікна на провітрювання, відкритий туалет з якого весь час був неприємний запах, постійно протікала вода з каналізації, недостатнє штучне освітлення, відсутнє опалення в зимовий період. В камерах постійно висока вологість, антисанітарія, грибок. В одній з камер відсутнє централізоване водопостачання, відсутні або зламані розетки, умивальник, відсутня вентиляція, недостатнє штучне освітлення. Позивач зазначає, що всі ці обмеження негативно вплинули на його моральний стан, зазначений дискомфорт супроводжувався глибоким моральним стражданням, переживанням, він не міг належним чином готуватись до судових засідань, щоб себе захищати. Також зазначає, що такі умови негативно вплинули стан його здоров`я та якість життя, принижуючи людську гідність та встановив розмір компенсації спричинених йому моральних страждань у розмірі 490 000 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] свої позовні вимоги підтримав у повному обсязі, прохав задовольнити. Представник позивача адвокат Бруснік І.А. позовні вимоги підтримав, прохав задовольнити. Представники відповідача [PERSON] , [PERSON] прохали в задоволенні позовних вимог відмовити. ПредставникГоловного управління Державної казначейської служби України у Полтавській області прохала в задоволенні позовних вимог відмовити. Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь [PERSON] моральну шкоду в зазначеному розмірі. Ухвалою суду від 10 березня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження, відповідачу був наданий строк для надання відзиву на позовну заяву 06.04.2023 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому представник відповідача просить відмовити у\~задоволенні позову\~в повному\~обсязі у\~зв`язку\~з його\~необґрунтованістю та\~недоведеністю.Відповідач зазначив, що згідно архівної облікової інформації [PERSON] [INFO] , дійсно знаходився у державній установі «Полтавська установа виконання покарань (№23)» з 16.09.2016 року до 09.10.2020 року, утримувався в камерах №29,30,26,34,25. Судом встановлено наступне. Основними завданнями які установа виконувала та виконує це організація тримання осіб, щодо яких як запобіжний захід обрано взяття під варту або до яких застосовано арешт, та засуджених, вироки щодо яких не набрали законної сили і щодо яких, як запобіжний захід обрано тримання під вартою; дотримання прав осіб, які тримаються в установі ;здійснює у порядку, визначеному законодавством та нормативно-правовими актами, приймання осіб узятих під варту і засуджених, їх розміщення у камерах згідно із встановленими вимогами роздільного тримання та нормами площі, звільнення осіб з-під варти на підставах визначених законодавством. В установі забезпечується неухильне виконання ЗУ «Про попереднє ув`язнення», Кримінально-виконавчого кодексу України, Конституції України та інших нормативно правових актів. Також створено необхідні умови для забезпечення прав та законних інтересів осіб узятих під варту та засуджених, здійснюється медичний контроль за станом їх здоров`я, забезпечується належна санітарно-епідемічна обстановка. Відповідно до ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В камерах, в яких утримувався засуджений [PERSON] , санітарні вузли обладнані розмежувальними стінками та дверцятами, система каналізації перебуває в робочому стані. У камерах проводяться поточні ремонти, також всі камери режимних корпусів забезпечені природною вентиляцією, що надає доступ до свіжого повітря. Позивач перебував у камері №34 загальна площа якої-10,5м2, без урахування санітарного вузла 9,86 м2, в камері утримувалось дві особи; камера №25 загальна площа 9,8 м2, площа без санвузла 9,21 м2, згідно журналу №2 прийому здачі чергування по корпусному відділенню камера розташована на 3 ліжко місця; камера 26- загальна площа 10,2 м2, площа без сан вузла 9,52 м2, камера розрахована на 3 ліжко місця; камера 29 загальна площа 10,6м2, площа без сан вузла 9,9 м2,розрахована на 3 ліжко місця ( на даний час у камері проводиться поточний ремонт); камера 30- загальна площа камери 10,3 м2, площа без сан вузла 9,49 м2, розрахована на 3 ліжко місця. Стосовно доказів у вигляді фото камер : дані матеріали були уважно вивчені адміністрацією установи, та встановлено той факт, що надані позивачем фотоматеріали не відповідають дійсності. Приміщення на фото та фактичні приміщення державної установи «Полтавська установа виконання покарань (№23)» не співпадають своїми конструкційними особливостями, фактичним умовам їх розташування та обладнання. А це значить, надані позивачем фото не є доказами. В свою чергу додано фото камер, у яких перебував позивач. Освітлення в камерах відповідає побутовим потребам осіб, які там перебувають, а штучне освітлення достатнє для того, щоб засуджені мали змогу писати, читати чи працювати без шкоди для зору, пересвідчитись в цьому є можливість з фото камер. З питань нібито відсутності вентиляції, за наявних можливостей для ув`язнених створено всі необхідні умови тримання. Однак на той час і по сьогодні для установ виконання покарань та слідчих ізоляторів в нашій державі не передбачені технічні засоби вентиляції, тому в можливостях адміністрації забезпечувати ув`язнених природною вентиляцією. А також засудженим, в тому числі і засудженому до довічного позбавлення волі [PERSON] надається (надавалась) прогулянка щоденно згідно розпорядку дня з 10:00год до 11:00 год в прогулянкових двориках №10,11 площа кожного з них становить 18,8 м2. Всі прогулянкові дворики обладнані спортивним інвентарем , а саме турники та паралельні бруси. Неприємний запах з туалету відсутній, наявність неприємного запаху з туалету де утримувався засуджений до довічного позбавлення волі не доведено, цей факт позивач підтверджує тільки своїми словами та нічим не вмотивованими висновками , оскільки екологічна експертиза не проводилась. Забезпечення питною водою установи здійснюється ПАТ «Полтававодоканал» м.Полтава. З метою контролю за якістю питної води установою проводяться відповідні аналізи питної води. Згідно яких питна вода відповідає гігієнічним вимогам Д. Сан. Пін.2.2.4.-400-10 (гігієнічні вимоги води призначені для споживання людиною) від 12.05.2010 року, тому особи , які перебувають в установі мають можливість доступу до чистої питної води. При комісійних обстеженнях установи водопровідні мережі та каналізаційні стоки знаходились в належному стані, неприємних запахів в камерах не було. Скарг від засуджених з даного питання не було. Крім того миття осіб, взятих під варту та засуджених, проводиться один раз на тиждень із заміною та пранням білизни згідно графіку. Також позивач вказує на те , що умови тримання негативно вплинули на його стан здоров`я. При тому жодних доказів цьому немає, не зазначено причинно-наслідковий зв`язок між діагнозами позивача та умовами тримання саме в державній установі 2Полтавська установа виконання покарань (№23)». Позивачем, всупереч ст.81 ЦПК України не надано жодного доказу, який підтверджує факт завдання Державною установою «Полтавська установа виконання покарань (№23) моральної шкоди [PERSON] . На переконання представника відповідача законні дії працівників установи не є підставою для стягнення моральної шкоди . І якщо позивач і зазнав моральних страждань , які виразились в пригніченому стані, приниженні людської гідності, глибокому моральному стражданні, то причиною цього була протиправна поведінка самого позивача скоєння ним злочину, внаслідок чого вироком суду він визнаний винним та йому призначено покарання у вигляді довічного позбавлення волі . Проте такі душевні страждання не тягнуть за собою відшкодування позивачеві моральної шкоди з боку установ виконання покарань. В судовому засіданні допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , до показань яких суд ставиться критично. Суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав: Відсутність належних доказів завдання моральної шкоди. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається. Позивачем не надано достатніх доказів, які б підтверджували, що умови його утримання дійсно призвели до моральних страждань, що потребують компенсації в заявленому розмірі. Відсутність причинно-наслідкового зв`язку. Судом встановлено, що позивач не надав доказів, які б підтверджували, що саме умови утримання безпосередньо вплинули на його психоемоційний стан чи фізичне здоров`я в такому обсязі, який вимагає відшкодування моральної шкоди. Відповідність умов утримання відповідає чинному законодавству. Матеріали справи не містять доказів, що умови утримання в установі виконання покарань порушували вимоги законодавства України або міжнародних стандартів у такій мірі, що це могло б слугувати підставою для стягнення моральної шкоди. Непропорційність заявленої суми моральної шкоди. Відповідно до правових позицій Верховного Суду, розмір моральної шкоди повинен бути обґрунтованим та відповідати критеріям розумності та справедливості. Заявлена сума у 490 000 гривень не є співмірною з обставинами справи. Відповідно до\~п. 9 ч. 2 ст.\~16\~Цивільного процесуального кодексу\~України\~одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, є відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до вимог\~ст.\~23\~Цивільного кодексу\~України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода може відшкодовуватись грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються критерії розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка піддягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. З урахуванням наведеного, Державна казначейська служба України, як орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, у цій справі є органом, через який держава бере участь у справі як сторона. Одночасно кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Відповідно до ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями або бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, відшкодовується державою. Відповідно до Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 № 215, основними завданнями Казначейства є реалізація державної політики у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунка, відкритого у Національному банку і таке інше. Казначейство є юридичною особою публічного права, має самостійний баланс, печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в Казначействі і банках. Тобто Казначейство виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов`язаннями і є окремим учасником цивільних відносин відповідно до ч.1 ст. 2 ЦК України. Пунктом 35 Постанови Кабінету Міністрів України № 845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників» від 03.08.2011 визначено, що казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду. А відтак, вказане стягнення провадиться з Державної казначейської служби України за рахунок державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку у відповідності до вимог ст.ст.23, 48 Бюджетного кодексу України. Відповідно до положень\~ст. ст.\~55\~124\~Конституції України, а також\~ст.\~3\~Цивільного процесуального кодексу\~України\~кожна особа має право в порядку, встановленому\~Цивільним процесуальним кодексом\~України, звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст.\~4\~Цивільного процесуального кодексу\~України). Відповідно до\~п. 9 ч. 2 ст.\~16\~Цивільного процесуального кодексу\~України\~одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, є відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до вимог\~ст.\~23\~Цивільного кодексу\~України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода може відшкодовуватись грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються критерії розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка піддягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, відповідно до роз`яснень\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»,\~під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. «Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (втому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків» (Постанова Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду\~від 20 лютого 2018 року у справі №303/4076/15-к) Згідно з ч. 1 ст.\~1167\~Цивільного кодексу\~України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Цивільний позивач має зазначити в позовній заяві у чому саме полягає завдана моральна шкода та надати належні докази. За правилами ч. 3 ст.\~23\~Цивільного кодексу\~України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду Постанова від 13.03.2024 № 712/10999/22 зазначає: «Касаційний цивільний суд\~Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. З огляду на те, що "розумність" і "справедливість" є оціночними поняттями, суди першої та апеляційної інстанції, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди». Отже, питання розміру грошового відшкодування за завдану моральну шкоду є досить пластичне та індивідуальне, яке необхідно визначати виходячи зі обставин справи та завданої шкоди. Відповідно до роз`яснень, викладених у\~п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року\~«Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. З огляду на зміст вищезазначених приписів для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування моральної шкоди, заподіяної органами державної влади та їх посадовими або службовими особами, необхідною є наявність чотирьох елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправності поведінки, шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою і шкодою, вини. Таким чином, деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. При цьому, з урахуванням визначених цивільно-процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності судочинства, позивач звільняється від обов`язку доказування вини відповідачів у заподіянні шкоди. Так, ч. 2 ст.\~1166\~Цивільного кодексу\~України передбачено, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди, згідно з якою особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона не доведе відсутність своєї вини, зокрема у зв`язку із наявністю вини іншої особи або через дію об`єктивних обставин (аналогічна усталена правова позиція наведена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі\~№686/10520/15, від 08 травня 2018 року у справі\~№922/2026/17, від 21 вересня 2018 року у справі\~№910/19960/15). Щодо відшкодування моральної шкоди завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадових і службових осіб органів державної влади або місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень Ст.\~56\~Конституції України\~передбачає право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадових і службових осіб органів державної влади або місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень. За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст.\~1176\~Цивільного кодексу\~України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч. 6 цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. ст.\~1173\~1174\~Цивільного кодексу\~України). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні ним своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст.\~1173\~Цивільного кодексу\~України. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст.\~1174\~Цивільного кодексу\~України. Відповідно до ст.\~1173\~Цивільного кодексу\~України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до ст.\~1174\~Цивільного кодексу\~України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Згідно ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що згідно з частиною першою статті 1173 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Тлумачення частини другої статті 30 ЦПК України (в редакції, чинній на момент пред`явлення позову) дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. З урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду вказала, що\~належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Окремо ВП ВС підкреслила, що\~порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed