Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-17 00:00:00

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» звернулося в суд з позовом до відповідача [PERSON] з вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором № 07.10.2023-100003049 від 08.10.2023 року в розмірі 24466 грн та судових витрат в сумі 2422,40 грн, посилаючись на те, що відповідач не виконує своїх договірних зобов`язань, в результаті чого його заборгованість за вказаним договором складає 24466 грн. Представник відповідача подав до суду зустрічний позов до Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» з вимогою про визнання недійсним кредитного договору №07.10.2023-100003049 від 08.10.2023 року. Представник позивача просить розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує, мотивуючи їх тим, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» та [PERSON] , 08.10.2023 року було укладено кредитний договір № 07.10.2023 -100003049. Відповідно до умов договору позичальнику надано кредит в сумі - 13 000 грн. на строк - 42 дні. Відповідач свої зобов`язання за Договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим, станом на 18.11.2023 р., утворилась заборгованість у розмірі 24 466,00 грн, що складається з заборгованості по тілу кредиту в розмірі 13 000,00 грн., по процентам в розмірі 11466,00 грн, чим порушуються права та інтереси ТОВ «Споживчий центр». Представник відповідача позовних вимог не визнав, вказав, що відповідачем кредитний договір не укладався і не підписувався та жодних кредитних коштів він не отримував, коштами заволоділи невідомі особи шахрайським способом. Відповідач 12.08.2023 року виїхав з території України в зону Європейського Союзу (Республіка Польща) та з того часу на територію України не повертався і на даний час перебуває у США. Зазначає, що за зверненням відповідача було внесено до ЄРДР кримінальне провадження №12023211070000181 від 09.10.2024 за ознаками ч.4 ст.190 КК України з приводу шахрайських дій щодо нього. У судовому засіданні представник відповідача (позивача за зустрічним позовом) позовні вимоги підтримав, просить визнати кредитний договір №07.10.2023-1000003049 від 07 жовтня 2023 року між [PERSON] та Товариством обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» недійсним. ТОВ «Споживчий центр» відзиву на зустрічний позов не надав. Суд дослідив та оцінив докази у справі та встановив, що згідно позовних вимог за первісним позовом між Товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» та [PERSON] , 08.10.2023 року було укладено кредитний договір № 07.10.2023 -100003049. Відповідно до умов договору позичальнику надано кредит в сумі - 13 000 грн. на строк - 42 дні. Процентна ставка - фіксована незмінна, процентна ставка у розмірі 2.1% за 1(один) день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит. Розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку. Проценти розраховуються шляхом множення кредиту (залишку кредиту у разі його дострокового часткового повернення) (база розрахунку) на кількість днів користування кредитом/залишком кредиту та на процентну ставку. Позивач надав кредит. На підтвердження цього в матеріалах справи містяться квитанція АТ КБ «Приватбанк» про видачу 08 жовтня 2023 року коштів в сумі 13000 грн за договіром № 07.10.2023 -100003049 11.04.2024 через систему платежів Liq Pay. Згідно розрахунку позивача станом на 18.11.2023 р., за вказаним вище договором наявна заборгованість у розмірі 24 466,00 грн., що складається з заборгованості по тілу кредиту в розмірі 13 000,00 грн., по процентам в розмірі 11 466,00 грн. Однак представник відповідача (позивача за зустрічним позовом) зазначає, що [PERSON] після виїзду за кордон з 12.08.2023 року не звертався до відповідача із жодними пропозиціями про отримання кредитів, не підписував у будь- якій формі жодних договорів, заявок тощо, а також не отримував жодних кредитних коштів від відповідача. У ТОВ «Споживчий центр» була наявна інформація про [PERSON] , оскільки він раніше, до виїзду за кордон, користувався послугами відповідача, проте усі свої зобов`язання ним були виконані і будь-які борги відсутні Щодо фінансового номеру телефону [NUMBER] зазначає, що дійсно цей номер належав [PERSON] , проте з моменту виїзду за кордон він 12.08.2023 року вийняв з свого телефонного апарату сім-карту із вказаним номером та більше нею жодного разу не користувався. [PERSON] 08.10.2023 на додаток «Дія» надійшло повідомлення про відкриття нібито ним кредитів, тому він звернувся до органів поліції з приводу вчинення щодо нього шахрайських дій. Згідно витягу з Єдиного державного реєстру досудових розслідувань, 08.10.2023 на адресу Відділення поліції №2 (м. Зборів) надійшло звернення [PERSON] про вчинення шахрайських дій та внесено до ЄДРДР кримінальне провадження №12023211070000181 від 09.10.2024 р. за ч. 4 ст. 190 КК України, тобто шахрайство, вчинене у великих розмірах, або шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки На виконання ухвали суду про витребування доказів Відділення поліції №2 (м. Зборів) Тернопільського районного управління поліції ГУПН в Тернопільській області повідомило, що слідчим відділенням ВП №2 (м. Зборів) здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №12023211070000181 від 09.10.2024 р. за ч. 4 ст. 190 КК України та вході слідства особу, яка заволоділа кредитними коштами в сумі 13000 грн, які були виплачені ТОВ «Споживчий центр», не встановлено. На виконання ухвали суду про витребування доказів Приватне акціонерне товариство «Київстар» надало інформацію, що електронні комунікаційні послуги по телефонному номеру [NUMBER] з моменту активації 28.11.2016 року до моменту анулювання 23.12.2024 року надавались на умовах передплаченої форми обслуговування ПрАТ «Київстар», знеособлено (анонімно), без укладання письмового договору або реєстрації, відповідно та за жодною особою номер зареєстрований не був. 06 жовтня 2023 року о 18 год. 49 хв. здійснено самостійну заміну сім-карти з телефонним номером [NUMBER] на іншу сім-карту з тим самим телефонним номером, без залучення фахівців ПрАТ «Київстар» або фахівців спеціалізованих партнерських магазинів «Київстар». В період часу з 07.10.2023 року по 08.10.2023 року включно зафіксовано перебування телефонного номеру [NUMBER] в міжоператорському національному роумінгу на території України. Використання телефонного номеру [NUMBER] поза межами України в період часу з 07.10.2023 року по 08.10.2023 року включно, комунікаційним обладнанням ПрАТ «Київстар» не зафіксовано. З вказаної інформації ПрАТ «Київстар» вбачається, що 06 жовтня 2023 року було виготовлено дублікат сім - карки [NUMBER], якою користувалися лише 07 жовтня 2023 року в час з 23.56 по 23.59 та 08 жовтня 2023 року в час з 00.00 по 12.11 год. Як вбачається з матеріалів справ кредит було отримано 08 жовтня 2023 року о 00.00 год. Тобто дублікат сім - карти було виготовлено виключно з метою отримання кредиту. Вказані обставини стверджують заперечення відповідача про те, що він з позивачем договору не укладав та кредиту не отримував. У даній справі відсутні докази того, що саме відповідач (позивач за зустрічним позовом) будь-яким способом застосував ідентифікатор електронного підпису, так і факту отримання саме позивачем цього одноразового ідентифікатора, а також відсутні докази реєстрації позивача у інформаційно-телекомунікаційній системі відповідачів, відсутні докази отримання саме позивачем коштів згідно з оспорюваними кредитним договором. Позивач (відповідач за зустрічним позовом) не надав будь - яких доказів щодо вказаних обставин, не довів, що банківська картка, на яку було перераховано кошти належить відповідачу, хоча заявляв клопотання про відкладення розгляду справи з метою надання таких доказів. Відповідно до ст. ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Згідно п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» та п. 2.1.3. Правил, електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Статтею 12 вказаного закону передбачено, якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України Про електронний цифровий підпис , за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Згідно ч.12 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Кодексу, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеному у письмовій формі. Встановлено, що оспорюваний правочин було укладено в електронній формі та підписано за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Проте, лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його притягнення до цивільно-правової відповідальності. Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій у разі відсутності доказів сприяння ним втраті інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі №6-71цс15 та підтверджується сталою судовою практикою, викладеною у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі №202/10128/14, від 13 вересня 2019 року у справі №501/4443/14, від 20 листопада 2019 року у справі №577/4224/16, від 17 червня 2021 року у справі №759/4025/19, від 16 серпня 2023 року у справі №176/1445/22, від 06 вересня 2023 року у справі №686/30030/21. У постанові Верховного Суду від 08 лютого 2018 року в справі № 552/2819/16-ц вказано, що «користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів. Враховуючи споживчий характер правовідносин між сторонами, Верховний Суд виходив з того, що за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними. У постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 691/699/16 ц вказано, що «встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача та правоохоронні органи про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, у межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог банку. Також у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 537/3312/16 (провадження № 61-17629св18) зазначено, що «сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції». Крім цього, у постанові Верховного Суду від 16 серпня 2023 року у справі № 176/1445/22 зазначено, що «саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів; сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними». За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частини третя та п`ята ст. 203 ЦК України передбачають, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. В даній справі кредитний договір №07.10.2023-100003049 від 08.10.2023 року є оспорюваним правочином, тому відповідач за зустрічним позовом обрав належний спосіб захисту про визнання вказаного правочину недійсним. Дослідженими доказами судом встановлено, а позивачем (відповідачем за зустрічним позовом) не спростовано належними та допустимими доказами, що під час укладення кредитного договору №07.10.2023-100003049 від 08.10.2023 року. Належних та допустимих доказів того, що із боку позивача була вчинена будь-яка дія, направлена на укладення цього договору та на отримання коштів матеріали справи не містять. Таким чином вбачається порушення вимог ч.3 ст.203 ЦК України - відсутнє волевиявлення та внутрішня воля позивача на його укладення, а також оспорюваний договір не відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», що відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України є підставою недійсності правочину. Враховуючи вказане вище позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №07.10.2023-100003049 від 08.10.2023 року задоволенню не підлягають, а порушені права відповідача (позивача за зустрічним позовом) слід задовольнити, шляхом задоволення зустрічного позову та визнання оспорюваного кредитного договору недійсним.

Outcome: approved