Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-19 00:00:00

13.05.2024 року [PERSON] звернувся до суду з позовом в інтересах [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, зазначаючи, що 05.07.2023 року позивач уклав з відповідачем договір позики, за яким надав останньому позику у розмірі 7854,00 доларів США, яку [PERSON] зобов`язався повернути до 01.08.2023 року, надавши відповідну розписку, складену власноруч. Після настання 01.08.2023 року відповідач позику не повернув і ухиляється від обов`язку її повернення. В зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання відповідно до вимог ст. 625 ЦК України позивач застосовує відповідальність за порушення грошового зобов`язання у вигляді 3 % відсотків річних від простроченої суми, що складає 182,04 доларів США, в зв`язку з чим позивач і звернувся до суду з даним позовом. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав згідно обставин викладених у позовній заяві. Просить її задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву, зазначаючи, що розписка від 05.07.2023 року не відповідає вимогам чинного законодавства, що пред`являються до договорів позики, внаслідок чого неможливо встановити реальну передачу коштів в борг. Тому вказаний договір позики слід вважати неукладеним і відповідно таким, що не несе юридичних наслідків для сторін. Крім того позивачем не надано будь яких доказів прострочення виконання грошового зобов`язання з боку відповідача, що унеможливлює застосування до нього будь-якої відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Заслухавши представників сторін, дослідивши всі обставини справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 05.07.2023 року [PERSON] уклав договір позики з [PERSON] , згідно з умовами якого передав останньому в борг суму 7854,00 доларів США, яку той зобов`язався повернути у строк до 01.08.2023 року. На підтвердження укладення договору позики позичальником [PERSON] складено розписку, яку як вбачається із пояснень представника позивача, склав та підписав власноручно. Оригінал даної розписки досліджено у судовому засіданні і приймається судом як доказ укладення договору позики. Представник відповідача у судовому засіданні не спростував наявність розписки позичальника, яким є [PERSON] , від проведення почеркознавчої експертизи на відповідність підпису у розписці представник відповідача відмовився. Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Ст. 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Дана норма визначена ст. 1046 ЦК України. Ст. 545 ЦК України передбачено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів підтверджуючи, як факт укладення договору та зміст його умов, так і факт отримання боржником від кредитора визначеної у розписці грошової суми. Станом на день пред`явлення позову термін повернення відповідачем позики минув, і як зазначає позивач в своєму позові\~суму боргу відповідачем не повернуто. Статтею 526 Цивільного кодексу України\~передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог\~відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до 1049\~ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625 цього Кодексу\~(ч.1\~ст.1050 ЦК), якою передбачено, що\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. \~ \~ \~ \~ [PERSON] \~своєчасно не\~повернув [PERSON] грошові кошти,\~тому зобов`язаний\~сплатити останньому\~суму боргу\~в розмірі\~7854,00\~доларів США\~та 182,04\~доларів США,\~грошове зобов`язання\~у вигляді\~3\~%\~відсотків річних\~від простроченої\~суми. Ст. 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до статті 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Що стосується вимог про стягнення витрат на правничу допомогу, суд прийшов до наступного. Як установлено в частині другій статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. \~ \~ \~ \~Згідно ч. 8\~ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009,пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Тому суд вважає, що вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 20 000 грн. за даною категорією справ є співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, а тому такий розмір витрат є обґрунтованим і підлягає стягненню з відповідача. Таким чином, встановленні судом обставини дають підстави для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Outcome: approved