Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-17 00:00:00

30.12.2024 [PERSON] звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом до ДП «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати працівнику. Позовні вимоги позивачка обґрунтував тим, що працював у відповідача ДП «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» токарем електротехнічної служби дільниці «Совки-Музичі» до 10 вересня 2024р. Згідно наказу №56-к від 9 вересня 2024р. його було звільнено з роботи за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію за віком відповідно до частини 1 статті 38 КЗпП України. Зазначає, що згідно довідки ДП «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» від 10 вересня 2024р. сума невиплаченої йому заробітної плати після утримання податку становить 102611,61 грн., яка станом на час звернення до суду йому не виплачена. Зазначає, що відповідні документи про розрахунок невиплаченої заробітної плати та трудова книжка йому були передані особисто агрономом підприємства. Наказ про звільнення та довідку про розрахунок заборгованості позивач не підписував, ознайомився із ними значно пізніше - 25 вересня 2024р.. Вказана обставина на його переконання підтверджується копіями наказу про звільнення, копією розрахунку заборгованості, де відсутня дата ознайомлення із даними документами та його особистий підпис. Зазначає, що є людиною похилого віку, погано себе почуває, з чим пов`язане його звільнення з роботи. Відповідач обіцяв йому перерахування невиплаченої заробітної плати, на яку чекав позивач. Вважає цю обставину поважною для поновлення строку на подання заяви. Зазначає, що відповідно до довідки відповідача від 10 вересня 2024р. сума заробітної плати з доплатами за період 2022 по 2024р. становить 141861,73 грн., сума до виплати після отримання податку становить 102611,61 грн. Посилаючись на те, що у день звільнення відповідач не провів повного розрахунку з позивачем, не виплатив йому заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку, позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, у якому просить стягнути з Державного підприємства «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 102 611,61 грн. Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва від 06.01.2025 було відкрите провадження у справі та відповідачу запропоновано подати відзив на позовну заяву. 24.01.20205 до суду надійшов Відзив на позовну заяву. У Відзиві відповідач зазначив, що відповідно до наказу ДП АГРОКОМБІНАТ «Пуща-Водиця» №56-к від 09.09.2024 [PERSON] - токаря електротехнічної служби дільниці «Совки-Музичі» було звільнено з роботи 10.09.2024 за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком, ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Відповідач просив врахувати, що до правовідносин між сторонами підлягає застосуванню Закон України від 01.07.2022 №2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин». Так, відповідно до Закону України від 01.07.2022 № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» назву та частини першу і другу статті 233 викладено в такій редакції: «Стаття 233. Строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів». Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)». Відповідач посилався на те, що даний Закон України від 01.07.2022 №2352-IX набрав чинності 19.07.2022 та після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Відповідач зазначив, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв?язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 №540-IX КЗпП України доповнено главою ХІХ такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». У подальшому, Кабінет Міністрів України неодноразово продовжував строк дії карантину і лише 27 червня 2023 року своєю Постановою № 651 відмінив з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Посилаючись на те, що з 30.06.2023 стаття 233 К3пП України повністю діє в тій редакції, яка наведена вище, а саме, «працівник може звернутися із заявою про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні», а також на ту обставину, що позивач отримав копію наказу про звільнення та повідомлення про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, 10.09.2024 р., а до суду звернувся лише 24.12.2024, відповідач просив відмовити позивачу у задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з таким. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працював у відповідача на посаді токаря електротехнічної служби дільниці « Совки-Музичі ». На підставі заяви [PERSON] від 09.09.2024 його було звільнено з роботи з 10.09.2024 за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком, ч. 1 ст. 38 КЗпП України, про що видано наказ ДП АГРОКОМБІНАТ «Пуща-Водиця» №56-к від 09.09.2024 про звільнення [PERSON] - токаря електротехнічної служби дільниці «Совки-Музичі» (а.с.36). Копію наказу про звільнення [PERSON] отримав 10.09.2024, про що міститься його підпис у графі «З наказом ознайомлений, копію наказу отримав». 10.09.2024 було складене Повідомлення про нараховані суми, належні працівникові при звільненні №318/1/1.01-13, яке вручене [PERSON] під підпис 10.09.2024 (а.с.37-38). Відповідно до такого Повідомлення, заборгованість за підприємством становить 102611,61 грн. Станом на день звернення до суду 24.12.2024 така заборгованість виплачена позивачу не була, що стало підставою для звернення [PERSON] до суду з даним позовом. Вирішуючи спір про право [PERSON] стягнути заборгованість з підприємства судовим рішенням, суд виходить з таких норм законодавства. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із ч. 1 ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. У Рішенні від 15.10.2023 №8-рп/2013 у справі №1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. В день звільнення 10.09.20204 розрахунок при звільненні з [PERSON] проведено не було, а звільненому працівнику видано Повідомлення про суму заборгованості. З позовом до суду про стягнення заборгованості судом рішенням позивач звернувся 24.12.2024, про що свідчить відмітка на штемпелі конверту Укрпошти, пропустивши встановлений ч. 2 ст. 233 КЗпП України тримісячний строк на звернення до суду. Так, відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Повідомлення про суми, нараховані, але не виплачені при звільненні, позивач отримав 10.09.2024. З позовом про стягнення заборгованості позивач, з метою, аби дотриматися 3-місячного строку, повинен був звернутися до суду не пізніше 10 грудня 2024 року, однак пропустив такий строк, подавши позовну заяву через 2 тижні після спливу строку звернення до суду. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просив поновити строк звернення до суду, посилаючись на несвоєчасне повідомлення його про суму заборгованості. Так, відповідно до ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року. Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права, а забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду. Від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, №22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). У конкретному випадку доводи позивача про те, що він отримав повідомлення про розмір заборгованості значно пізніше, ніж звільнився, спростовуються наявними в матеріалах справи доказами - підписом [PERSON] про отримання Повідомлення 10.09.2024 у самому повідомленні (а.с. 38). Вже після отримання відзиву на позовну заяву від позивача 18.02.2025 надійшла заява про долучення до матеріалів справи медичної довідки на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду. Згідно довідки від 25.12.2024 Музичанської амбулаторії загальної практики сімейної медицини (Київська область, Бучанський район, с. Музичі, вул. Михайлівська, 5) [PERSON] проходить амбулаторне лікування з 01.12.2024 по теперішній час (а.с.41). Така довідка являлася фотокопією, відомостей про попереднє направлення такої довідки відповідачу суду надано не було. Суд позбавлений процесуальної можливості приймати до розгляду додаткові докази по справі, подані з пропуском строку на їх подання. Попри це, звертає увагу позивача на те, що відповідно до ст. 33 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» медична допомога може надаватися: за місцем знаходження, проживання (перебування) пацієнта; в амбулаторних умовах; в умовах денного стаціонару; у стаціонарних умовах. Амбулаторна спеціалізована медична допомога - це допомога, яку пацієнт отримує без госпіталізації до лікарні. Поважними причинами пропущення строку звернення до суду за вирішенням трудового спору визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення (постанова Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі №243/9604/18 (провадження №61-14423cв19), від 02 грудня 2020 року у справі №203/2276/19 (провадження № 61-8269св20), від 29 червня 2021 року у справі №588/1672/18 (провадження №61-9199св20). Наведена позивачем причина поважності пропуску строку звернення до суду - амбулаторне лікування під наглядом сімейного лікаря не є такою, яка об`єктивно перешкоджала чи створювала труднощі для своєчасного звернення позивача до суду. Тим більше, що під час такого лікування, якщо таке дійсно має місце, позивач все ж звернувся до суду з даним позовом. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги позивача про стягнення заробітної плати є такими, які заявлені після спливу визначеного законодавством строку для такого звернення до суду, поважності причин пропуску та відповідних доказів не надано, а тому позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати слід покласти на рахунок держави.

Outcome: dismissed