Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-23 00:00:00

У червні 2024 року [PERSON] через свого представника звернувся в суд із зазначеною позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним шлюбного договору. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16 лютого 2022 року до Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів в сумі 2 738 912,46 грн. Рішенням суду першої інстанції від 20.02.2023 року у справі №688/476/22 позов задоволено. Постановою Хмельницького апеляційного суду від 17.08.2023 року у справі №688/476/22 рішення суду першої інстанції залишено без змін. Для стягнення коштів позивач звернувся до приватного виконавця виконавчого округу Хмельницької області Лабчука Романа Михайловича. У зв`язку із відсутністю у [PERSON] грошових коштів та іншого майна, на яке можливо звернути стягнення (таке перебуває в іпотеці чи податковій заставі), виконавець в межах виконавчого провадження ВП 73126656 звернувся до суду із поданням про визначення частки боржника [PERSON] у спільному майні подружжя земельній ділянці для рибогосподарських потреб, площею 2 га, кадастровий номер 6821589200:04:013:0018, місцезнаходження: Хмельницька обл., Хмельницький р., с. Буцневе зареєстрованій на ім`я [PERSON] , для звернення на неї стягнення і забезпечення виконання вказаного судового рішення. Ухвалою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 23.05.2024 року у справі №688/476/22 заяву приватного виконавця Лабчука Романа Михайловича про визначення часки у спільному майні подружжя залишено без розгляду. З цієї ухвали позивачу стало відомо, що 22 червня 2022 року було укладено шлюбний договір між подружжям [PERSON] та [PERSON] . Дії подружжя [PERSON] позивач вважає недобросовісними, а укладений шлюбний договір подружжя - фраудаторний, вчинений на шкоду кредитору позивачу. Позивач стверджує, що шлюбний договір подружжя [PERSON] від 22 червня 2022 року укладений після настання строку повернення боргу і після подання позову про стягнення коштів у справі №688/476/22. Внаслідок укладення вказаного шлюбного договору унеможливлено звернення стягнення на майно [PERSON] , а обсяг його майна зменшено, що випливає з умов шлюбного договору. Відповідно до пункту 3 шлюбного договору, майно, яке набуте та/або буде набуте сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі та зареєстроване на ім`я дружини, вважати особистою приватною власністю дружини як таке, що було набуте за її особисті грошові кошти. Цим же пунктом передбачено, що при придбанні будь-якого майна дружиною з часу укладення сторонами цього договору і у майбутньому майно вважається таким, що придбавається за особисті кошти дружини та при відчуженні дружиною цього майна, воно вважається особистою приватною власністю дружини і згода чоловіка на укладення будь-яких правочинів щодо цього майна не потребується. Таким чином, чоловік та дружина домовилися про непоширення на майно, зазначене у цьому пункті, положень ст. 60 Сімейного кодексу України. Згідно пункту 13 шлюбного договору, Сторони домовились, що будь-які зобов`язання за договорами позики чи іншими договорами за якими хтось зі Сторін виступає боржником перед третіми особами, які є чинними або залишаються невиконаними на час укладення цього договору, є особистими майновими зобов`язаннями того з Подружжя, хто є стороною таких договорів. Отже, на думку позивача, подружжя [PERSON] , яке домовилось в шлюбному договорі про 1) непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 СК України; 2) що майно, яке набуте та/або буде набуте під час перебування в шлюбі та зареєстроване на ім`я дружини є особистою приватною власністю дружини; 3) зобов`язання за договорами позики чи іншими договорами, за якими один із подружжя є боржником, які є чинними або невиконаними, є особистим майновим зобов`язанням того з подружжя, хто є стороною таких договорів; після того як настав строк виконання зобов`язання і позивач пред`явив позов про стягнення боргу, діяло очевидно недобросовісно та зловживало правами стосовно кредитора, оскільки шлюбний договір направлено на недопущення звернення стягнення на майно боржника, а також на зменшення обсягу такого майна. Окрім визнання шлюбного договору недійсним, в межах цієї справи також позивач просить визначити частку [PERSON] у згаданій земельній ділянці, оскільки, на думку позивача, земельна ділянка з кадастровим номером 6821589200:04:013:0018, хоч і зареєстрована на ім`я [PERSON] , але є спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] , оскільки придбана під час перебування у шлюбі. Ухвалою судді від 25.06.2024 року відкрито провадження у справі за даним позовом та призначено справу до підготовчого засідання за правилами загального позовного провадження з викликом сторін, надано відповідачу строк для подання відзиву на позов, а позивачу - відповіді на відзив. В судовому засіданні представник позивача адвокат Давиденко В.В. позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити із викладених у позовній заяві підстав. Представник відповідача [PERSON] адвокат Ткачук Б.М. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Вказав, що позивач помилково пов`язує недійсність шлюбного договору з тим, що він вчинений з метою унеможливлення звернення стягнення на земельну ділянку кадастровий номер 6821589200:04:013:0018. Інших обставин недійсності позивач не зазначив. Проте станом на момент укладення Шлюбного договору 22.06.22 року [PERSON] не була власником земельної ділянки кадастровий номер 6821589200:04:013:0018. Відповідно, на момент укладення шлюбного договору обсяг майна [PERSON] не зменшився та не відбулося унеможливлення звернення стягнення на майно [PERSON] , оскільки такого майна (земельної ділянки к.н. 6821589200:04:013:0018) на момент укладення шлюбного договору не існувало. Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 16 лютого 2022 року до Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів в сумі 2 738 912,46 грн.(16-17). 22 червня 2022 року було укладено шлюбний договір між [PERSON] та [PERSON] , у відповідності до якого: - майно, яке набуте та/або буде набуте сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі та зареєстроване на ім`я дружини, - вважати особистою приватною власністю дружини як таке, що було набуде за її особисті гроші. При придбанні будь-якого майна дружиною з часу укладення сторонами цього договору і у майбутньому майно вважається таким, що придбавається за особисті кошти дружини та при відчуженні дружиною цього майна, воно вважається особистою приватною власністю дружини і згода чоловіка на укладення будь-яких правочинів щодо цього майна не потребується. Таким чином чоловік та дружина домовились про не поширення на майно. зазначене у цьому пункті, положень ст. 60 СК України. (п.3. Шлюбного договору); - сторони домовились, що будь які зобов`язання за договорами позики чи іншими договорами, за якими один із сторін виступає боржником перед третіми особами, які є чинними або невиконаними на час укладання цього договору, є особистим майновим зобов`язанням того з подружжя, хто є стороною таких договорів (п.13 Шлюбного договору), (а.с.11-12). Так, 22 вересня 2022 року відповідачкою [PERSON] було придбано земельну ділянку площею 2 га, кадастровий номер 6821589200:04:013:0018, місцезнаходження: Хмельницька обл., Хмельницький р., с. Буцневе в особисту приватну власність (а.с.23). Отже, станом на момент укладення Шлюбного договору 22.06.2022 року [PERSON] не була власником земельної ділянки кадастровий номер 6821589200:04:013:0018. Відповідно, на момент укладення шлюбного договору обсяг майна [PERSON] не зменшився та не відбулося унеможливлення звернення стягнення на майно [PERSON] , оскільки такого майна (земельної ділянки к.н. 6821589200:04:013:0018) на момент укладення шлюбного договору не існувало. Згідно з ч. ч 1-3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Згідно зі ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Частиною 1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 9 Сімейного кодексу України (далі - СК України) особи, які проживають однією сім`єю, а також родичі за походженням, відносини яких не врегульовані цим Кодексом, можуть врегулювати свої сімейні (родинні) відносини за договором, який має бути укладений у письмовій формі. Такий договір є обов`язковим до виконання, якщо він не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів України та моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до частин першої та другої ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. В постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі №394/301/19 (провадження № 61-19185св19) зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді, коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі №759/24061/19 (провадження № 61-8593св21). Правом оспорювати правочин законодавець наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, заінтересованих (третіх) осіб, що не є сторонами правочину (ст.ст. 215, 216 ЦК України). Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку заявляє про визнання правочину недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Таку правову позицію висловлено Верховним судом України у справі №6-605цс16 від 25.05.2016 року, у постанові Великої палати Верховного Суду від 18.04.2018 року №439/212/14-ц,14-75цс18, у постанові Верховного Суду від 18.07.2018 року у справі №750/2728/16-ц, провадження №61-8888св18, що кореспондується з Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 09.11.2009 року № 9 де вказано, що власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Тобто зміст ч. 3 ст. 215 ЦК України на підставі наведеної судової практики слід розуміти таким чином, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. Аналізуючи вищезазначене, оцінивши належність, допустимість кожного вищезазначеного доказу окремо, а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності, суд дійшов висноску, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним шлюбного договору слід відмовити. Відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed