Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-02 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. У листопаді 2024 року позивачі звернулись до суду з позовом до Сєвєродонецької міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області, в якому просили визнати за ними право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог позивачі посилаються на те, що відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 31.07.1971 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану м. Рубіжне Луганської області, [PERSON] 31 липня 1977 року уклала шлюб з [PERSON] , після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище « [PERSON] », запис № 356. Позивачі є внутрішньо-переміщеними особами, і на даний час фактично проживають за адресою: [ADDRESS] До 28.04.2024 року позивачі проживали в квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка була ними приватизована згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до записів в технічному паспорті та будинковій книзі 05 травня 1995 року Управління житлово-комунального господарства Сєвєродонецького міськвиконкому видало свідоцтво про право власності на житло за № [NUMBER] , згідно якого квартир, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , дійсно належить на праві спільної власності [PERSON] та [PERSON] . З домової книги вбачається, що [PERSON] є єдиною особою зареєстрованою у вказаній квартирі. Оригінал свідоцтва про право власності на житло втрачений позивачами при евакуації з м. Сєвєродонецьк, яке є тимчасово окупованою територією України. 28.10.2024 року начальник управління Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Смілянської міської ради своїм листом за № 01-16/1822 повідомив позивачам на їх заяву від 18.10.2024 року про те, що Сєвєродонецька міська військова адміністрація Луганської області надала відповідь, що інформація щодо об`єктів нерухомого майна по Сєвєродонецькій міській територіальній громаді зберігалась в архіві комунального підприємства Сєвєродонецьке БТІ на паперових носіях. Оскільки архівні документи на підконтрольну Україні територію вивезені не були, а територія Сєвєродонецької ТГ на сьогоднішній день є окупованою РФ, БТІ не може виконувати свої функції. Тому державним реєстратором не можливо встановити права, що виникли в установлено законодавством порядку до 01 січня2013 року та зареєструвати право власності на квартиру. Позивачами право власності на вищевказану квартиру набуте у 1995 році, що підтверджується документами долученими до позовної заяви. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України житло набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Таким чином, квартира за адресою: [ADDRESS] , належить позивачам на праві спільної часткової власності, по 1/2 частці. Виходячи з викладеного, в зв`язку з неможливістю отримати інформацію щодо зареєстрованого права власності на спірну квартиру у БТІ з тимчасово окупованої території(м. Сєвєродонецьк Луганської області), а також у зв`язку з втратою оригіналу правовстановлюючого документу, позивачі не можуть розпоряджатися своїм майном, а також ініціювати питання щодо отримання компенсації за зруйноване житло, що порушує їх права власності. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровського району від 13листопада 2024 року відкрито загальне позовне провадження у справі (а.с. 25). Ухвалою суду від 13 січня 2025 року призначено розгляд справи по суті (а.с. 33). Позиція сторін в судовому засіданні. Позивачі у призначене судове засідання не з`явились, представник позивачів звернувся до суду із заявою про розгляд справи без участі позивачів та представника позивачів за наявними у справі доказами, заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Не заперечував проти ухвалення заочного рішення (а.с.34-35). Представник відповідача Сєвєродонецької міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області відзив на позовну заяву не подав, в судове засідання повторно не з`явився, був належним чином повідомлений про місце, дату і час розгляду справи, а тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивачів, провів заочний розгляд справи, за наявними у справі доказами. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши подані докази, з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Згідно зі\~ст.15\~ЦК України\~кожна особа\~має право\~на захист\~свого цивільного\~права у\~разі його\~порушення,\~невизнання або\~оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. На підставі ч. 1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Фактичні обставини справи встановлені судом. Суд переконався, що відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 31.07.1971 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану м. Рубіжне Луганської області, [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище « [PERSON] », запис № 356. Відповідно до записів в будинковій книзі позивачі були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , але в подальшому [PERSON] була знята з реєстрації за вищевказаною адресою. Також у будинковій книзі міститься відмінка, про те що вищевказана квартира, на підставі свідоцтва про право власності на житло, знаходиться в користуванні [PERSON] та [PERSON] . До матеріалів справи долучено копію паспорта громадянина України [PERSON] , [INFO] з відміткою про реєстрацію за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12). Також згідно копії паспорта громадянина України [PERSON] , [INFO] та відмітки про реєстрацію, вона також була зареєстрована за вищевказаною адресою, але 17.12.1999 виписана та зареєстрована за іншою адресою у м. Сєвєродонецьк (а.с. 14). Наразі з домової книги вбачається, що [PERSON] є єдиною особою зареєстрованою у вказаній квартирі. Як запевняють позивачі оригінал свідоцтва про право власності на житло втрачений ними при евакуації з м. Сєвєродонецьк, яке є тимчасово окупованою територією України. Суд переконався, що [PERSON] , [INFO] є внутрішньо переміщеною особою, даний факт підтверджений Довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 18.04.2022 за № 7104-5001430591, де зазначено зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] , а фактичне місце проживання/перебування: [ADDRESS] (а.с.11). [PERSON] , [INFO] також є внутрішньо переміщеною особою, даний факт підтверджений Довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 18.04.2022 за № 7104-5001430612, де зазначено зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] , а фактичне місце проживання/перебування: [ADDRESS] (а.с.13). 18.10.2024 року позивачі звернулись з заявою до начальника управління ЦНАП виконавчого комітету Смілянської міської ради для реєстрації права власності на квартиру, яка знаходить за адресою: [ADDRESS] , з метою подальшого отримання компенсації за майно (а.с.7). У відповідь на заяву позивачів, листом Управління «ЦНАП» виконавчого комітету Смілянської міської ради від 28.10.2024 за № 01-16/1822 було повідомлено про те, що державними реєстраторами Управління «ЦНАП» неодноразово направлялись запити до Сєвєродонецької міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області щодо підтвердження інформації про зареєстровані права власності на нерухоме майно станом на 01.01.2013 року та у відповідь повідомлялося, що інформація щодо об`єктів нерухомого майна по Сєвєродонецькій міській територіальній громаді зберігалась в архіві комунального підприємства Сєвєродонецьке БТІ на паперових носіях. Оскільки архівні документи БТІ на підконтрольну Україні територію вивезені не були, а територія Сєвєродонецької міської територіальної громади на сьогоднішній день є окупованою РФ, БТІ не може виконувати свої функції. Тому зареєструвати право власності на квартиру, яка знаходиться за вищевказаною адресою не можливо (а.с.8). Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані наступними нормами закону. Статтею 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначено що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ст. 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. Згідно з ч. 1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1ст. 317 ЦК України). Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2, 6 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону, а держава не втручається у здійснення власником права власності. Відповідно до ч. 1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Стаття 355\~ЦК України\~передбачає,\~що майно,\~що є\~у власності\~двох або\~більше осіб\~(співвласників),\~належить їм\~на праві\~спільної власності\~(спільне\~майно). Майно\~може належати\~особам на\~праві спільної\~часткової або\~на праві\~спільної сумісної\~власності. Право\~спільної власності\~виникає з\~підстав,\~не заборонених\~законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частиною 1 ст. 357 ЦК України визначено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. У відповідності із ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Частинами 3, 4 ст.334 ЦК України передбачено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2014 року № 5 «про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації, відповідно до Закону та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин. Право власності позивача на квартиру набуте до 01 січня 2004 року, тому до таких правовідносин суд вважає за необхідне застосувати норми Цивільного кодексу УРСР,1963 року, Закону України від 07.02.1991 року «Про власність». У відповідності до ст. 12Закону України «Про власність» громадяни набувають право власності у разі укладання угод, які не заборонені Законом. За змістом ст.ст.128,153 Цивільного Кодексу УРСР, 1963 року, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібний у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідними для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однією зі сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону України № 2482-ХІІ «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції від 20.02.1997 року передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Органи приватизації, що здійснюють приватизацію державного житлового фонду мають право на діяльність по оформленню та реєстрації документів про право власності на квартиру (будинок) відповідно до ч. 7 ст. 8 зазначеного Закону. Відповідно до п. 4.1. Правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджених наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995р. № 56 Оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна проводиться з видачею свідоцтва про право власності за зразком, наведеним в додатку № 12: б)державними органами приватизації: наймачам квартир в державному житловому фонді, які приватизували їх відповідно до Закону України «Про приватизацію державного фонду житлового майна». В свою чергу, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї із таких умов 1) Реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення 2) На момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації. Між тим, державна реєстрація таких прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком державної реєстрації речових прав на їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, одним з яких є документ, яких підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно (оригінал та копія), в якості якого є укладений у встановленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно, чи його дублікат. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Враховуючи обставини справи, а також те, що позивачі на теперішній час позбавлені можливості отримати документ, що підтверджує державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved