Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-17 00:00:00

АТ КБ «ПриватБанк» звернулись до суду з вимогами про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором, покликаючись на те, що [PERSON] звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву № б/н від 26.01.2010 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 9 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Всупереч умовам кредитного договору відповідач не виконав договірних зобов`язань та станом на 01.01.2019 року загальна сума заборгованості за кредитним договором становить 69\~634,06 грн. Просить позов задовольнити, стягнути суму заборгованості та судові витрати. Заочним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 03 квітня 2019 року задоволено позов, вирішено стягнути з [PERSON] (дата народження: [INFO] ; адреса: [ADDRESS] ; ІПН: [NUMBER] ; паспорт серії [NUMBER] виданий Шевченківським РВ ЛМУ УМВС України у Львівській обл. 04.08.2006 року) на користь АТ КБ «ПриватБанк» (адреса: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д; адреса для листування: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 50; код ЄДРПОУ 14360570) заборгованість за кредитним договором № б/н від 26.01.2010 року в сумі 69\~634,06 грн. та 1 921,00 грн. судового збору. 12.11.2024 року [PERSON] подала до суду заяву про перегляд заочного рішення, в якій просила рішення скасувати та призначити справу до розгляду, мотивуючи тим, що вона є правонаступником відповідача, відповідач не був належним чином повідомлений про дату і час судового розгляду, рішення винесене у його відсутності, без дослідження належних доказів, які мають істотне значення для правильного вирішення справи. Ухвалою суду від 20.11.2024 року заочне рішення Галицького районного суду м. Львова від 03 квітня 2019 року у справі за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано; призначено підготовче судове засідання на 12 грудня 2024 року на 11:15 год. Ухвалою суду від 26.12.2024 замінено відповідача [PERSON] , у зв`язку зі смертю, на правонаступника [PERSON] . Ухвалою суду від 26.12.2024 закрито підготовче судове засідання та призначено судовий розгляд справи. Представник позивача у судове засідання не з`явився, подавши суду заяву про розгляд справи у його відсутності, у якій позов підтримав, просить такий задовольнити. Представник [PERSON] адвокат Новіков С.В. в судовому засіданні позов заперечив з підстав, викладених у відзиві (а.с.111-118). Дослідивши матеріали справи, суд призходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 26.01.2010 року АТ «ПриватБанк» відповідачеві [PERSON] надано кредит на суму 9 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, зі сплатою відсотків, що стверджується анкетою-заявою про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку № б/н від 26.01.2010 року. Згідно ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В позові зазначено, що відповідач умов договору у встановлений договором термін не виконав тому, згідно розрахунку заборгованості, загальна сума заборгованості за кредитом становить 69\~634,06 грн., яка складається із: 1\~262,75 грн. тіло кредиту; 6\~527,77 грн. нараховано відсотків за користування кредитом; 58\~051,44 грн. нараховано пені; 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 3\~292,10 грн. штраф (процентна складова). Згідно з ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності із ч.2 ст.1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 Цивільного кодексу України. Згідно ст.ст. 1054 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти на умовах, встановлених договором. В заяві на отримання кредиту [PERSON] стверджував, що ознайомився із Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку. До матеріалів позовної заяви позивачем долучено Витяг з «Тарифів банку» та витяг з «Умов та правил надання банківських послуг». Разом з цим, жоден із цих документів не містить підпису [PERSON] . Суд звертає увагу на те, що через відсутність підпису [PERSON] на вказаних документах неможливо встановити ідентичність поданих позивачем Витягів з «Тарифу банку» та «Умов та правил надання банківських послуг» та тими умовами та правилами, із якими знайомився [PERSON] на момент підписання заяви на отримання кредиту. В Постанові Великої Палати Верховного суду від 03.07.2019 року у справі №342/180/17 за аналогічних обставин Верховний суд зазначив, що Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА 3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року N 543/96-В "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань від 11 липня 2013 року у справі N 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням\~основних засад\~цивільного законодавства\~та необхідності\~особливого захисту\~споживача у\~кредитних правовідносинах,\~Велика Палата\~Верховного Суду\~зауважує,\~що пересічний\~споживач банківських\~послуг з\~урахуванням звичайного\~рівня освіти\~та правової\~обізнаності,\~не може\~ефективно здійснити\~свої права\~бути проінформованим\~про умови\~кредитування за\~конкретним кредитним\~договором,\~який укладений\~у вигляді\~заяви про\~надання кредиту\~та Умов\~та правил\~надання банківських\~послуг,\~оскільки Умови\~та правила\~надання банківських\~послуг це\~значний за\~обсягом документ,\~що стосується\~усіх аспектів\~надання банківських\~послуг та\~потребує як\~значного часу,\~так і\~відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору». Позивачем не надано суду жодних доказів того, що [PERSON] , підписуючи заяву, анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, мав на увазі саме ті Витяг з «Тарифів» та Витяг «Умов та Правил», які наявні у матеріалах справи, і що він ознайомився і погодився саме з ними. Оскільки витяг з «Тарифів» та «Умов та правил» не містить підпису [PERSON] , то їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 26.01.2010 року шляхом підписання заяви. Таким чином, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді, саме ті умови, на які посилається позивач. Окрім цього, щодо доданої позивачем «Довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна 30 днів пільгового періоду», то така містить лише інформацію про те, що другий примірник такої довідки [PERSON] отримав 26.01.2010 року. Верховний суд в Постанові від 23 травня 2022 року у справі №393/126/20 зробив висновок про те, що ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем, не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту. За таких обставин, не можна вважати, що сторони дійшли згоди про будь-яке нарахування штрафних санкцій, оскільки підписана [PERSON] заява-анкета не містить домовленості сторін про нарахування пені за несвоєчасне виконання зобов`язань. В позові зазначено, що [PERSON] підписав заяву б/н від 26.01.2010 року, згідно якої отримав кредит в розмірі 9500,00 грн. у вигляді встановленого ліміту на картковий рахунок. Разом із цим, матеріали справи не містять жодних документів, які б свідчити про встановлення [PERSON] ліміту в сумі 9500,00 гривень. Більше того, наявна у матеріалах справи заява від 26.01.2010 року містить відомості про бажаний розмір кредитного ліміту - 2700,00 гривень, та про встановлений кредитний ліміт у сумі 2700,00 гривень. Твердження позивача про отримання [PERSON] 26.01.2010 кредиту в розмірі 9500,00 гривень є недоведеними, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження отримання [PERSON] кредитного ліміту, зазначеного у позовній заяві. Відтак, за відсутності доказів про розмір наданого кредиту неможливо зробити висновок про належність, достовірність та достатність розрахунку позову, який є одностороннім документом позивача та не був погоджений з відповідачем. Окрім цього, в позовній заяві позивач посилається на п.п.2.1.1.2.3., 2.1.1.2.4. Договору, на підставі яких [PERSON] , при укладенні договору, дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його розміру за рішенням та ініціативою банку. Разом із тим в матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують, що банком приймалось будь-яке рішення щодо зміни кредитного ліміту [PERSON] та що останній був повідомлений про таке рішення. Як вбачається із заяви на отримання кредитної картки, базова процентна ставка за кредитом встановлена у розмірі 2,9%. Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» 30 днів пільгового періоду (яка підписана в той же день що і зава) встановлює базову % ставку в місяць в розмірі 3%. Разом із цим, всі нарахування відсотків за користування кредитними коштами із травня 2016 року здійснюються, виходячи із відсоткової ставки 3,6%. Вказана ставка не передбачена жодним із документів, які були підписані 26.01.2010 року [PERSON] ; при цьому, нарахування ставки у розмірі 3,6% не пояснюється в позовній заяві. В матеріалах справи міститься розрахунок заборгованості за кредитним договором б/н від 26.01.2010 року, укладеним між Приватбанком та Клієнтом - [PERSON] станом на 31.05.2015 року (розрахунок заборгованості з 01.06.2015 по 01.01.2019 поданий окремо). Розрахунок заборгованості станом на 01.06.2015 року розпочинається з 31.07.2008 року, тобто ще до підписання [PERSON] заяви-анкети на отримання кредиту, при цьому позивачем проводиться розрахунок заборгованості за ним та вказується на те, що [PERSON] здійснював платежі за кредитом (напр. 10.12.2008, 30.12.2008, 06.02.2009). Позивач у позовній заяві зазначає, що заборгованість відповідача складається з: 1262,75 грн. - тіло кредиту; 6527,77 грн. - нарахованих відсотків за користування кредитом; 58051,44 грн. - нарахованої пені 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 3292,10 грн. - штраф (процентна складова), однак в жодній із колонок розрахунку заборгованості немає вищеназваних сум. У Постанові Верховного суду України від 03 липня 2024 у справі №760/11927/16 зазначається, що належним чином дослідити поданий стороною доказ (у тому числі розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду. Оцінюючи докази у їх сукупності, враховуючи, що позивач не довів обставини наявності заборгованості за кредитним договором, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором не знайшли своє ствердження в судовому засіданні та є безпідставними. Під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи. Разом з тим позивач не надав суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог щодо боргу. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Пунктом 2 Постанови пленуму Верховного суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановлено, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23). Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли своє ствердження під час розгляду справи, а тому не підлягають до задоволення. У зв`язку із відмовою позову, судовий збір покладається на позивача.

Outcome: dismissed