Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за борговою розпискою, посилаючись на те, що 29 грудня 2020 року він передав у борг відповідачу грошові кошти у розмірі 125\~000 (сто двадцять п`ять тисяч) євро, строком на один рік, з визначенням відсотків за користування позикою, що становить 1, 68 % за кожен місяць користування позикою, що загалом за рік становить 25\~200, 00 ЄВРО. Позивач вказує, що [PERSON] склав боргову розписку відповідно до якої підтвердив факт отримання грошових коштів від [PERSON] в загальному розмірі 125 000 (сто двадцять п`ять тисяч) євро, без врахування відсотків, в якій також зобов`язувався повернути отримані у борг кошти 29.12.2021 року, а також щомісячно оплачувати відсотки за користування позикою, що складає 2100 (дві тисячі сто) 00 ЄВРО відповідно, що становить відповідно 1, 68 % від суми позики щомісячно. Оскільки, відповідач покладені на себе зобов`язання не виконав, суму позики з відсотками не повернув, позивач вимушений був звернутись до суду. Позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за борговою розпискою від 29.12.2020 року у сумі 125\~000 (сто двадцять п`ять) тисяч, 00 ЄВРО; відсотки за користування позикою за весь час прострочення згідно до боргової розписки від 29.12.2020 року у сумі 94\~500 (дев`яносто чотири тисячі п`ятсот) ЄВРО; судові витрати покласти на відповідача. Позивач в судове засідання не з`явився, його представник [PERSON] подала до суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити, справу розглянути за відсутності сторони позивача. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, його представник [PERSON] подала відзив на позовну заяву, відповідно до якого просила відмовити у задоволені позовної заяви. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з огляду на наступне. В судовому засіданні встановлено, що 29 грудня 2020 року [PERSON] передав у борг [PERSON] грошові кошти у розмірі 125\~000 (сто двадцять п`ять тисяч) євро, строком на один рік, з визначенням відсотків за користування позикою, що становить 1, 68 % за кожен місяць користування позикою, що загалом за рік становить 25\~200, 00 євро, які зобов`язувався повернути у строк до 29.12.2021 року Отримання коштів підтверджується власноручно складеною відповідачем розпискою від 29 грудня 2020 року. Частиною 1\~ст. 526 ЦК України\~встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1\~ст. 530 ЦК України\~якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до\~ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно зі\~ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, статею 524 ЦК України, Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України «Про валюту і валютні операції». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Судом встановлено, що відповідач належним чином не виконав свого зобов`язання та не повернув позивачу у строк визначений у договорі позики (розписці) борг. Заперечень щодо справжності оригіналу розписки від відповідача не надходило. Згідно ст.\~625\~ЦК України\~боржник не\~звільняється від\~відповідальності за\~неможливість виконання\~ним грошового\~зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З наданого позивачем розрахунку розмір заборгованості складає 125 000 (сто двадцять п`ять тисяч) євро\~сума основного боргу, відсотки за користування позикою за весь час прострочення згідно до боргової розписки від 29.12.2020 року у сумі 94\~500 (дев`яносто чотири тисячі п`ятсот) євро. 10.10.2024 року від представника відповідача адвоката Коваленко К.О. надійшов відзив на позовну заяву, у якому остання просила відмовити у задоволені позовної заяви, обґрунтовуючи тим, що надання позивачем у позику грошових коштів здійснювалось в рамках корпоративних відносин між сторонами спору, пов`язаних зі зміною структури приватного підприємства «ТІКА-Ф». Посилаючись на висновок, викладений у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 зазначила, що оскільки зі спливом строку, на який була надана позика, право позивача нараховувати проценти за позикою припинилося, то після 29.12.2021 року позивач не міг нараховувати такі проценти. 23.10.2024 року від представника позивача адвоката Драгун А.С., надійшла відповідь на відзив, у якій адвокат зазначила, що у розписці від 29.12.2020 року немає жодних посилань на наявність між сторонами спору будь яких корпоративних відносин, а відтак, долучені до відзиву документи, а також посилання відповідача на зазначений вище договір не відносяться до предмету спору. Відповідно до ст. ст. 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. За ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Аналізуючи викладене, суд відхиляє доводи сторони відповідача про корпоративний характер спору, оскільки з боргової розписки, копія якої надана на розгляд суду не вбачається, що відносини позики між сторонами виникли при здійсненні ними корпоративних прав, зокрема щодо ПП «Тіка-Ф». На підставі вищенаведеного, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за борговою розпискою. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до пункту 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» (постанова від 17 жовтня 2014 року№10) вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, якщо його також не звільнено від сплати цих витрат. Позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до п.9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», тому із відповідача слід стягнути судовий збір в дохід держави в розмірі 15140 (п`ятнадцять тисяч сто сорок) гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved