Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-19 00:00:00

Позивач в позові зазначає, що у період з 18 лютого 1984 року по 19 жовтня 2020 року він, [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у шлюбі. У період шлюбу, а саме 28 грудня 1992 року він з відповідачем купили квартиру [ADDRESS] . Згідно договору купівлі-продажу від 28 грудня 1992 року покупцем квартири зазначена відповідач [PERSON] . Таким чином, вказана квартира є його з відповідачем спільною сумісною власністю. Він постійно проживав у цій квартирі і під час шлюбу з відповідачем, і після його розірвання, сплачував за спожиті комунальні послуги та був зареєстрований у вказаній квартирі. Проте, останній місяць відповідач почала чинити йому перешкоди у користуванні квартирою, намагається його виселити. Окрім цього, в листопаді 2023 року він дізнався про те, що 4 липня 2023 року відповідач зняла його з реєстрації у цій квартирі. Дані обставини підтверджуються Витягом з реєстру територіальної громади № 2023/009495536 від 20.11.2023 року, квитанціями за оплату комунальних послуг за останні періоди 2022 - 2023 рр. Такі дії відповідача змусили його звернутися до суду із даним позовом про поділ спільного сумісного майна шляхом визнання за ним права власності на 1/2 частку квартири. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Якименко-Шевчук Ю.О., кожен зокрема, позовні вимоги підтримали з підстав, наведених у позові. Просили суду поділити спільне сумісне майно шляхом визнання за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири за адресою [ADDRESS] . Відповідачка [PERSON] та її представник - адвокат Піпко А.М. позовні вимоги не визнали, мотивуючи тим, що позивачем при зверненні до суду пропущений трирічний строк позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши кожен з наявних у матеріалах справи доказ на предмет належності, допустимості та достовірності, а усі докази разом на предмет їх достатності в їх сукупності та взаємозв`язку, суд прийшов до такого висновку. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Кожна особа\~має право\~на захист\~свого цивільного\~права у\~разі його\~порушення,\~невизнання або\~оспорювання.\~Кожна особа\~має право\~звернутися до\~суду за\~захистом свого\~особистого немайнового\~або майнового\~права та\~інтересу (частина\~перша статті\~15,\~частина перша\~статті\~16\~ЦК України). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (частини третя та четверта\~статті 368 ЦК України). Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю УРСР (яка діяла на час спірних відносин - 28.12.1992 рік), - майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно ч.1 ст. 68 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ч.1 ст. 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч.1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п. п. 19, 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року, вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу; поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Згідно ч.2 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Судом встановлено, що у період з 18 лютого 1984 року по 19 жовтня 2020 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у шлюбі, що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00042301990 від 15 листопада 2023 року. Шлюб між сторонами було розірвано рішенням Калинівського районного суду Вінницької області у справі №132/2878/20 від 19.10.2020 року. У період шлюбу, а саме 28 грудня 1992 року позивач з відповідачем купили квартиру [ADDRESS] . Згідно договору купівлі-продажу від 28 грудня 1992 року, покупцем квартири зазначена відповідач [PERSON] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 28 грудня 1992 року, посвідченим державним нотаріусом Калинівської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 3307. Позивач постійно проживав у цій квартирі і під час шлюбу з відповідачем, і після його розірвання, сплачував за спожиті комунальні послуги та був зареєстрований у вказаній квартирі. Крім того, в судовому засіданні достовірно встановлено, що колишнє подружжя - позивач та відповідач як проживали до розірвання шлюбу, так і проживають після його розірвання у квартирі [ADDRESS] , чого не заперечувала в судовому засіданні і сама відповідачка [PERSON] . Спору щодо виселення між сторонами не було. В листопаді 2023 року позивач дізнався про те, що 4 липня 2023 року відповідач зняла його з реєстрації у цій квартирі. Дані обставини підтверджуються Витягом з реєстру територіальної громади № 2023/009495536 від 20.11.2023 року, квитанціями за оплату комунальних послуг за останні періоди 2022 - 2023 рр. Крім того, стороною відповідача в судовому засіданні не спростовано ту обставину, що майно набуте у період шлюбу з позивачем [PERSON] , є спільним сумісним майном. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) вказано, що презумпцію спільності майна подружжя спростовує той із подружжя, який заперечує, що майно набуте у період шлюбу, є спільним сумісним майном. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що вищевказана квартира є позивача з відповідачем спільною сумісною власністю, а тому необхідно здійснити її поділ та визнати за [PERSON] право власності на частку квартири за адресою: [ADDRESS] . Посилання представника відповідача [PERSON] - адвоката Піпко А.М. як у відзиві на позовну заяву, так і в судовому засіданні на ту обставину, що позивачем при зверненні до суду пропущений трирічний строк позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, не заслуговують на увагу з огляду на наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. На підставі ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. В порядку ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до постанови Верховного Суду від 6 листопада 2019 року у справі №203/304/17, а також постанови Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15, - неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Згідно ч.6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Таким чином, Верховний Суд встановив, що неподання позову про поділ майна протягом трьох років з часу розірвання шлюбу зовсім не означає, що особа пропустила такий строк на звернення з позовом до суду у разі, якщо «відсутні докази, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям». В даному випадку, колишнє подружжя - позивач та відповідач як проживали до розірвання шлюбу, так і проживають після його розірвання у квартирі [ADDRESS] . Спору щодо виселення між сторонами не було. Як було встановлено в судовому засіданні лише в листопаді 2023 року відповідач почала чинити позивачу перешкоди у користуванні квартирою. Крім цього, в листопаді 2023 року позивач дізнався про те, що 4 липня 2023 року відповідач зняла його з реєстрації у цій квартирі, оскільки це було здійснено без його участі. З долучених до матеріалів позовної заяви копій платіжних інструкцій вбачається, що позивач [PERSON] за періоди 2022-2023 років сплачував частину комунальних послуг, так як проживає у даній квартирі та відповідно користується такими послугами. Дана обставина жодним чином не спростовується стороною відповідача, тобто відповідає дійсним обставинам справи. Крім того, факт проживання позивача [PERSON] в спірній квартирі підтверджується також і долученими представником відповідача адвокатом Піпко А.М. до відзиву на позовну заяву належним чином посвідченими копіями матеріалів, отриманих відповідачем в поліції (а.с. 58-80), та в чергове підтверджує те, що відповідач не заперечувала права позивача на набуте у період шлюбу майно - спірну квартиру протягом всього часу його проживання у квартирі. Таким чином, твердження представника відповідача у відзиві про те, що «позивач не довів належними і допустимими доказами факту здійснення йому перешкод з боку відповідача у користуванні квартирою» відповідають дійсності. Адже відповідач не чинила позивачу перешкоди, вони спільно проживали і на даний час проживають в квартирі за адресою: [ADDRESS] . За таких обставин суд вважає, що строк позовної давності у даній справі не пропущений. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста\~статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя\~статті 89 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)). Щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд зазначає наступне. Відповідно до\~статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно із п.п.1, 2 частини другої\~статті 141 ЦПК України\~інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Згідно з ч.ч. 1, 6\~ст. 141 ЦПК України\~ судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Врахувавши вищевикладене,\~суд стягує\~з\~відповідача на\~користь позивача документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2261,80 грн, з яких: 1725 грн судові витрати по сплаті судового збору за подання до суду позовної заяви; 536,80 грн судові витрати за подання до суду заяви про забезпечення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved