Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Вишгородського районного суду Київської області із позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Подану позовну заяву обгрунтовує тим, що 31.05.2018 між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] укладено договір позики. Відповідно умов вказаного договору позики, відповідачка [PERSON] взяла у позивача в борг 52 260000,00 грн., що еквівалентно 2000000,00 доларів США, які зобов`язалась повернути до 10.09.2023. На підтвердження отримання відповідачкою грошових коштів та обов`язку повернути грошові кошти позивачу, [PERSON] 31.05.2018 склала розписку. На момент отримання коштів та укладення договору позики, [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] . Крім того, 31.05.2018 [PERSON] надав нотаріально посвідчену заяву, згідно якої вказав, що надає згоду своїй дружині [PERSON] , на укладення договору позики, відповідно до якого остання отримає від позивача грошову суму в розмірі 52 260000 грн., що еквівалентно 2 000000 доларів США, та стверджує, що вище вказаний договір укладається його дружиною в інтересах сім`ї та на умовах, які вони попередньо обговорили та вважають вигідними. Укладення договору відповідає спільному волевиявленню подружжя. При цьому, відповідачка, на виконання умов договору, мала сплатити перший платіж в розмірі 2 613 000 грн., що еквівалентно 100000 доларів США, в строк до 10.06.2018, однак, умови договору не виконані, позивач не отримував жодних грошових коштів на виконання умов договору позики. На підставі викладеного, позивач звернувся з позовом до суду та просить стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за договором позики у розмірі 2000000,00 доларів США. Позивач звернувся до суду з заявою про зміну предмета позову, шляхом заміни одних позовних вимог - іншими, а саме позивач вважає за необхідне змінити суму боргу на національну валюту - гривня. Оскільки станом на 04.08.2023 курс НБУ (долара до гривні) становив 36,56 грн., то до стягнення за тілом позики підлягає сума в розмірі 73120000,00 грн., еквівалент якої складає 2000000,00 доларів США. Крім того, враховуючи положення ст. 625 ЦК України та те, що відповідачі не повернули борг, то вони повинні понести відповідальність за порушення грошового зобов`язання, сплативши 3% річних від простроченої суми, що складає 6070523,67грн., та 55699580,07 грн. - відсотки за весь час користування кредитними коштами. На підставі викладеного, позивач просить солідарно стягнути з відповідачів грошові кошти в сумі 134890103,74 грн. Не погоджуючись із позовними вимогами за первісним позовом, представник відповідача [PERSON] - адвокат Писаренко М.О. через систему «Електронний суд» подав до суду зустрічну позовну заяву про визнання договору позики недійсним. Зустрічна позовна заява обгрунтована тим, що в січні - лютому місяці 2018 року у [PERSON] розпочалися проблеми пов`язані з професійною трудовою діяльністю, в тому числі пов`язані з реальними погрозами відносно життя та життя близьких родичів. Наприкінці лютого 2018 року до [PERSON] особисто звернувся позивач з пропозицією вирішити всі проблемні питання, якщо заявник надасть свою згоду підписати документи про те, що він нібито отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 3200000,00 дол. США. Крім того, дружина заявника [PERSON] також повинна надати свою згоду на укладення договору позики та виступити в якості поручителя за борговими зобов`язаннями. В іншому випадку, зі слів позивача він не міг гарантувати припинення переслідування заявника, у зв`язку із чим був укладений перший договір позики між [PERSON] та [PERSON] . Позивач особисто надав позивачу примірник договору позики 01.03.2018 для підписання, де було вказано, що він отримав грошові кошти у розмірі 85777651,20 грн., що еквівалентно 3200000,00 дол. США., та зобов`язується ці кошти повернути, рівними платежами у строк до 10.09.2023. При цьому, примірник договору [PERSON] не передавав [PERSON] . Також, після укладання першого договору, [PERSON] , користуючись ситуацією спонукав та наполіг на укладенні другого ідентичного договору позики від 31.05.2018 між ним та [PERSON] , для отримання імовірності вигоди для себе, але вже з дружиною відповідача. При цьому, представник відповідача [PERSON] стверджує, що грошові кошти за двома договорами позики подружжя не отримувало, відповідно [PERSON] грошові кошти за вказаними договорами не передавав. Таким чином, спірний договір носить безгрошовий характер. Крім того, представник відповідача вказує, що під час укладення договору позики від 31.05.2018 між [PERSON] та [PERSON] , останній скористався розладами психічноемоційного стану [PERSON] , отже договір позики від 31.05.2018 є недійсним. Позивач [PERSON] подав відзив на зустрічну позовну заяву, відповідно до якого - просить у задоволені зустрічного позову відмовити. Позивач вказує, що ним належним чином виконанні умови договору позики від 31.05.2018 та передано відповідачам грошові кошти, належним доказом чого є підписаний відповідачами договір позики, оригінал якого перебуває у позивача. Також, звертає увагу суду на те, що відповідачі не заперечують факт підписання договору позики та заяви-згоди про отримання такої позики. Крім того, позивач заперечує здійснення будь-якого морального тиску на відповідачів з метою укладення тих чи інших договорів або спонукання їх до написання тих чи інших заяв. Позивач стверджує, що належним чином підписаний договір позики є належним доказом, як факт укладення договору, так і факт передачі коштів за договором позичальнику. Крім того, звертає увагу суду, на те, що відповідачами не надано до суду жодних належних і допустимих доказів, на підставі яких можна зробити висновок про здійснення будь-якого примусу. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 04.10.2023 матеріали справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики передано за підсудністю на розгляд до Деснянського районного суду міста Києва. 24.10.2023 справа надійшла до Деснянського районного суду міста Києва. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.11.2023 цивільну справу № 363/4354/23 визначено головуючому судді Сенюті В.О. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 04.12.2023 прийнято справу до свого провадження, визначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Деснянського районного суду міста києва від 17.09.2024, яка занесена до протоколу судового засідання, прийнято зустрічну позовну заяву, вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 12.11.2024, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач подану позовну заяву підтримав, просив задовольнити у повному обсязі, проти зустрічного позову заперечував. Представники відповідачів в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, посилаючись на відсутність доказів на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві. Зустрічну позовну заяву підтримали, просили - задовольнити. Вислухавши вступне слово позивача та представників відповідачів, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зміст положення ст. 89 ЦПК України передбачає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що 31.05.2018 між позивачем та відповідачкою [PERSON] укладено договір позики. Відповідно до умов п. 1.1. договору позики позикодавець [PERSON] передає у власність позичальника [PERSON] грошові кошти в розмірі обумовлений цим договором, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку саму суму грошових коштів у термін та розмірах, що обумовлені умовами цього Договору. Згідно п. 1.2. договору позики грошовими коштами за цим договором є національна українська валюта - гривня. Відповідно до п.1.5 договору позики, останній укладено за письмовою згодою чоловіка позичальника - [PERSON] . Згідно п. 2.1. договору позики розмір позики за цим договором становить 52260000,00 грн., що за курсом НБУ на день укладення даного договору становить 2000000,00 доларів США. Відповідно до п. 3.1. договору позики, позика надається позичальнику строком до 10.09.2023. Згідно п. 4.2 договору позики, сторони передбачили обов`язок позичальника повернення відповідної частини позики щоквартально у розміри та строки відповідно до графіку перебаченого даним пунктом договору. Відповідно до умов договору позики, першій платіж мав бути здійснений 10.06.2018 у розмірі 2613000,00 гн., що еквівалентно 100000,00 доларів США. 04.08.2023 позивач звернувся до відповідачки [PERSON] та відповідача [PERSON] із письмовими вимогами про дострокове повернення суми боргу за договором позики, сплати індексу інфляції, 3 % річних та пені за весь час прострочення виконання зобов`язання. Проте, вказані вимоги позивача залишені без відповіді. 31.05.2018 [PERSON] підписав нотаріально посвідчену заяву, відповідно до змісту якої, останній надав свою згоду на укладення своєю дружиною [PERSON] договору позики, відповідно до якого [PERSON] візьме у позику у [PERSON] грошову суму в розмірі 52260000,00 грн., що за курсом НБУ на день підписання цієї заяви складає 2000000,00 доларів США. [PERSON] вказаною заявою стверджує, що вище вказаний договір укладається дружиною [PERSON] в інтересах сім`ї та на умовах, які попередньо обговорили і вважають вигідними для подружжя, укладення цього договору і відповідає спільному волевиявленню. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Позичальник згідно ст. 1049 ЦК України зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку встановлені договором. Сторони в судовому засіданні не заперечували факт підписання договору позики від 31.05.2018, відтак вказана обставина не підлягає доказуванню відповідно до положення частини 1 статті 82 ЦПК України. Разом з тим, представник відповідача [PERSON] - адвокат Писаренко М.О. та представник [PERSON] - адвокат Горобченко А.П. вказували на те, що спірний договір позики від 31.05.2018 є безгрошовим, оскільки кошти, розмір яких вказаний у п. 2.1. [PERSON] передані не були, відтак відсутній обов`язок щодо їх повернення позивачу. Проте, суд вказані доводи представників відповідачів до уваги не приймає, оскільки положенням пункту 3.3. договору позики від 31.05.2018 вказано, що сторони договору, підписавши останній підтвердили, що кошти у сумі, визначеній у п. 2.1. цього договору, передаються позикодавцем позичальнику безпосередньо при підписанні сторонами цього договору. Всупереч частини 1 статті 81 ЦПК України представники відповідачів не надали належні, достовірні та допустимі докази на підтвердження безгрошовості спірного договору позики від 31.05.2018. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Крім того, суд звертає увагу на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 01.12.2021 у справі №754/6016/19, відповідно до якого письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Крім того, позивач [PERSON] долучив копію рішення Вишгородського районного суду Київської області від 01.06.2023 у справі № 363/4884/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики від 01.03.2018, яким стягнуто солідарно з відповідачів заборгованість. Вказане рішення залишено без змін, за результатами розгляду апеляційною та касаційною інстанціями. [PERSON] наголошує, що під час розгляду справи № 363/4884/18 [PERSON] також посилався на безгрошовість договору позики та наводив доводи ідентичнім доводам зустрічної позовної заяви у справі № 363/4354/23. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Судом встановлено, що позичальник [PERSON] зобов`язалась здійснювати повернення відповідної частини позики щоквартально у розмірі та строки відповідно до графіку передбаченого пунктом 4.2 договору позики від 31.05.2018. Згідно п. 4.2. у період з 10.09.2018 по 10.12.2022 щоквартально позичальник зобов`язувалась повертати позику по 2613000,00 грн., що еквівалентно 100000,00 доларів США, 10.03.2023 - 1306500,00 грн, що еквівалентно 50000,00 доларів США, 10.06.2023 - платіж становить 783900,00 грн., що еквівалентно 30000,00 доларів США, а 10.09.2023 платіж складає 522600,00 грн., що еквівалентно 20000,00 доларів США. Проте, одержані грошові кошти за договором позики у визначений строк позивачу не повернуті. Письмові вимоги позивача від 04.08.2023, які направлені [PERSON] та [PERSON] залишені без відповіді. У цьому разі настає прострочення кредитора. Згідно ч. 1 ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до змісту частини 2 статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Згідно положенню частин 3, 4 статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України вказує на те, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладений другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Лише поєднання вказаних умов дає підстави кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд України в постанові від 19.06.2013 у справі № 6-55цс13, та Верховний Суд у постановах від 25.09.2019 у справі № 569/2255/17 від 04.12.2019 у справі № 235/5555/16-ц, від 12.02.2020 у справі № 2-2093/10. Так, у постанові Верховного Суду від 07.10.2020 у справі № 205/5882/18 зазначено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність. При вирішенні спору про порядок виконання подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном. Отже, враховуючи надання нотаріально посвідченої згоди відповідача [PERSON] від 31.05.2018 на укладення спірного договору позики, суд приходить до висновку, що договір позики від 31.05.2018 вчинений в інтересах сім`ї, відтак відповідачі мають відповідати за вказаним зобов`язанням солідарно. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього ж Кодексу. При цьому, згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, і в разі його порушення повинен сплатити суму боргу на вимогу кредитора. Крім того, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Вирішуючи питання про визначення розміру стягнення, суд виходить з основної суми заборгованості 73 120 000 грн., яка заявлена позивачем відповідно до умов договору позики. Крім того, позивач у позовній заяві просить солідарно стягнути з відповідачів 3 % річних в порядку статті 625 ЦК України за період з 11.06.2018 по 04.08.2023 у сумі 6070523,67 грн. Проте, суд із наданим позивачем розрахунком в цій частині не погоджується з огляду на наступне. Згідно частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом № 2102-IX від 24.02.2022, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався та діє на час ухвалення рішення. За таких обставин, суд приходить до висновку, що з наведеного позивачем розрахунку заборгованості зі сплати 3 % річних в порядку статті 625 ЦК України слід виключити період з 24.02.2022 по 04.08.2023. Відтак розмір заборгованості зі сплати 3 % річних, який підлягає солідарному стягненню з відповідачів становить - 3 226 418, 90 грн. Щодо позовної вимоги позивача про солідарне стягнення з відповідачів процентів в порядку статті 1048 ЦК України. Відповідно до змісту позовної заяви, позивач просить стягнути солідарно з відповідачів проценти в порядку статті 1048 ЦК України у розмірі 55699580,07 грн. за період з 01.06.2018 по 04.08.2023. Згідно змісту частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Позивач у розрахунку заборгованості за процентами в порядку статті 1048 ЦК України, здійснив обрахунок без урахування змісту п. 4.2 спірного договору, яким визначено графік повернення позики частинами. Так, суд не погоджуючись із наданим позивачем розрахунком заборгованості за відсотками в порядку статті 1048 ЦК України - надає власний розрахунок. Дата отримання позикиДата погашення згідно п. 4.2. договору позикиСума позики згідно умов договоруКількість днів користування позикоюСума % у розмірі облікової ставки НБУ згідно ст. 1048 ЦК України 31.05.201810.06.2018100000,0011512,33 31.05.201810.09.2018100000,001034884,93 31.05.201810.12.2018100000,001949372,61 31.05.201810.03.2019100000,0028413810,96 31.05.201810.06.2019100000,0037618284,93 31.05.201810.09.2019100000,0046822615,07 31.05.201810.12.2019100000,0055926600,00 31.05.201810.03.2020100000,0065029696,42 31.05.201810.06.2020100000,0074231953,25 31.05.201810.09.2020100000,0083433466,91 31.05.201810.12.2020100000,0092534958,71 31.05.201810.03.2021100000,00101536445,44 31.05.201810.06.2021100000,00110738237,22 31.05.201810.09.2021100000,00119940197,49 31.05.201810.12.2021100000,00129042318,04 31.05.201810.03.2022100000,00138044671,47 31.05.201810.06.2022100000,00147247520,78 31.05.201810.09.2022100000,00156453822,15 31.05.201810.12.2022100000,00165560055,03 31.05.201810.03.202350000,00174533109,71 31.05.201810.06.202330000,00183721756,24 31.05.201804.08.202320000,00189215244,43 Разом заборгованість за відсотками в порядку ст. 1048 ЦК України становить 659534,08 доларів США, що еквівалентно 24 112 565, 96 грн. (курс вказаний позивачем 36,56 грн. за 1 долар США). Відтак, суд приходить до висновку, що розмір заборгованості за відсотками в порядку 1048 ЦК України, який підлягає солідарному стягненню становить 24112565,96 грн. Відповідачі в свою чергу розмір заборгованості всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України не спростували. Отже, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики підлягають частковому задоволенню, а саме заборгованість за договором позики від 31 травня 2018 року у розмірі 73 120 000 грн., 3 % річних у сумі - 3 226 418, 90 грн., заборгованість за відсотками - 24 112 565, 96 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Проте, відповідно до письмових матеріалів справи, позивач [PERSON] є інвалідом 2 групи, відтак останній згідно положення статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору. Відтак, враховуючи положення частини 6 статті 141 ЦПК України з відповідачів підлягає стягненню судовий збір по 4996,94 грн. з кожного на користь держави. Щодо зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмет у спору: [PERSON] про визнання договору позики недійсним. [PERSON] , звертаючись із зустрічним позовом про визнання договору позики недійсним посилається на безгрошовість спірного договору, а також підписання спірного договору [PERSON] під емоційним та психічним тиском. Суд, у вказаному рішенні вже надав оцінку доводам вище, що викладені представником [PERSON] у відзиві та у зустрічній позовній заяві щодо безгрошового характеру спірного договору. Відповідно до частини 3 статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним (ст. 231 ЦК України). Під насильством слід розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків. На відміну від насильства, погроза полягає в здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце при наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли з обставин, які мали місце на момент його вчинення, випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам. На підтвердження доводів зустрічної позовної заяви в частині підписання спірного договору [PERSON] під емоційним та психічним тиском, представником [PERSON] надано копію висновку експертів за результатами проведення комплексної судової почеркознавчої, лінгвістичної (семантико-текстуальної) та психологічної експертизи від 02.02.2024. Суд вказаний висновок експертів до уваги не приймає, оскільки вказаний висновок стосується обставин щодо укладення договору позики від 01.03.2018 , сторонами якого є позикодавець [PERSON] та позичальник [PERSON] . Отже, експертами досліджувалось питання саме психоемоційного стану [PERSON] , а не його дружини [PERSON] , яка є позичальником за спірним договором від 31.05.2018. Враховуючи те, що суд дійшов висновку про недоведеність позивачем за зустрічним позовом безгрошовість спірного договору та укладення договору позики під емоційним та психічним тиском, відтак відсутні підстави для визнання договору позики від 31.05.2018 недійсним. У суду відсутній обов`язок вважати доведеною та встановленою ту обставину, про яку стверджує позивач за зустрічним позовом, оскільки відповідно до приписів ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року). Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33). За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є частиною національного законодавства, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Згідно зі статтею 129 Конституції України одними з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Положення цього конституційного принципу закріплені у статтях 12, 13 ЦПК України. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17). Отже, ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Тобто, саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами та витребувані у передбаченому законом порядку докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. З огляду на вищенаведене та враховуючи те, що судом встановлено, що позивачем за зустрічним позовом не було доведено належними та допустимими доказами доводи, викладені у зустрічній позовній заяві [PERSON] відтак відстуні підстави для його задоволення. Згідно зі ст. 141 ЦПК України судові витрати [PERSON] не підлягають відшкодуванню, оскільки судом відмовлено у задоволенні зустрічних позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial