Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-20 00:00:00

позивачка [PERSON] 29.10.2024 звернулась в суд із позовом, в якому просить позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 16.02.2013 вона з відповідачем зареєстрували шлюб, який було розірвано заочним рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 15.09.2016. У шлюбі у них народився син [PERSON] , [INFO] . Сихівським районним судом м.Львова 28.08.2017 ухвалено рішення про стягнення з відповідача аліментів на утримання їх спільної дитини у розмірі 1 000 грн щомісячно, однак відповідач жодного разу не сплачував аліменти, життям дитини не цікавився, син його не пам`ятає. Також, Сихівським районним судом м.Львова 31.03.2020 винесено постанову про визнання винним [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.183-1 КУпАП, у зв`язку з тим, що останній не сплачував аліменти на утримання дитини, розмір заборгованості по аліментах станом на 11.02.2020 становив 32 395 грн. Зазначила, що відповідач вів аморальний спосіб життя ще перебуваючи у шлюбі, очевидно і веде такий спосіб життя на даний час, про що свідчать відомості із Єдиного реєстру боржників та відомості із Єдиного державного реєстру судових рішень. Вважає, що такий спосіб життя може довести його до того, що він потребуватиме колись утримання і це буде несправедливо, якщо син змушений буде це робити, хоча батькові не цікаво як живе його дитина. Вказала, що лише вона займається вихованням дитини, про що свідчить характеристика сина з навчального закладу та декларація про вибір лікаря. Станом на 23.10.2024 заборгованість відповідача по аліментах становить 107 430 грн, що підтверджується розрахунком державного виконавця Сихівського ВДВС у м.Львові. Таким чином, позивачка вважає, що наявні підстави для позбавлення батьківських прав відповідача відносно їхнього спільного сина. Відповідно до ухвали від 30.10.2024 відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання. Також вказаною ухвалою доручено Сихівській районній адміністрації як органу опіки та піклування надати письмовий висновок щодо розв`язання спору. 26.12.2024 із Сихівської районної адміністрації як органу опіки та піклування надійшов висновок від 26.12.2024 №260001-вих-184564 щодо розв`язання спору. Ухвалою суду від 02.01.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Паращак В.В. в судовому засіданні позов підтримали, просили такий задовольнити. Надали пояснення, які відповідають змісту позовної заяви. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився повторно, повідомлявся про дату, час і місце судового засідання, причин своєї неявки не повідомив та не подала до суду відзив на позовну заяву. Представник третьої особи Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради як органу опіки та піклування Андрусишин В.І. в судовому засіданні надав пояснення згідно із висновком органу опіки та піклування від 26.12.2024 №260001-вих-184564, не заперечив щодо задоволення позовних вимог. Додатково, у відповідь на запитання головуючого судді, надав пояснення про те, що відповідач [PERSON] на засіданні комісії заперечував щодо позбавлення його батьківських прав та вказав, що позивачка [PERSON] чинить йому перешкоди у спілкуванні з дитиною. Враховуючи повторну неявку відповідача в судове засідання та відсутність заперечень позивачки щодо проведення заочного розгляду справи, суд відповідно до вимог ч.4 ст.223, ст.280 ЦПК України, вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Заслухавши пояснення позивачки, її представника та третьої особи, показання свідка, дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 статті 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, з огляду на норми ст. 76, частини 1 і 2 статті 77, статті 78, 79 і 80, частини 1, 4 статті 81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, учасники справи [PERSON] та [PERSON] із 16.02.2013 перебували у зареєстрованому шлюбі, у якому у них народився син [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане 30.08.2013 Сихівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, актовий запис №357). Згідно рішення Сихівського районного суду м.Львова від 15.09.2016 у справі №464/5463/16-ц шлюб між сторонами розірвано. Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 28.08.2017 у справі №464/3594/17, ухвалено стягувати із відповідача на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 1 000 грн щомісячно, починаючи з часу подачі позову до суду, тобто з 26.05.2017 і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментах державного виконавця Сихівського ВДВС у м.Львові від 23.10.2024 у ВП [NUMBER], [PERSON] не сплачував аліменти на утримання сина, внаслідок чого у нього наявна заборгованість в загальному розмірі 107 430 грн станом на 23.10.2024. Окрім цього, відповідача [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.183-1 КУпАП, у зв`язку з несплатою аліментів, що призвело до виникнення заборгованості, сукупний розмір якої, відповідно до розрахунку станом на 11.02.2020, становить 32 395 грн, що перевищує суму відповідних платежів за шість місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання. Згідно із характеристикою учня 6-А класу ліцею №93 Львівської міської ради, підписаною класним керівником [PERSON] та директором ліцею [PERSON] , мати дитини - [PERSON] бере активну участь у житті класу, допомагає у організації позакласних заходів, регулярно відвідує батьківські збори, цікавиться життям дитини, забезпечує відвідування навчальних екскурсій, організовує правильне проведення вільного часу, моніторить поводження дитини в мережі Інтернет та інформаційну гігієну. Батько дитини [PERSON] із дитиною не спілкується, з сім`єю не проживає. У вихованні дитини участі не бере. З класним керівником на зв`язок не виходив, на батьківські збори не з`являвся. Також, в якості доказу на обґрунтування позовних вимог, позивачкою долучено декларацію №0001-ТЗХХ-4010 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради від 26.12.2024 №26001-вих-184564, зазначений орган вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON] , [INFO] . Такий висновок органом опіки та піклування було надано, враховуючи надані документи, витяг з протоколу засідання комісії з питань захисту прав дитини від 18.12.2024 №26, а також усні пояснення батьків та дитини, та встановлено, що батько самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, не піклується про духовний та фізичний розвиток сина, не цікавиться його життям, здоров`ям та навчанням, матеріально не забезпечує, не виявляє до нього жодного інтересу, що свідчить про свідоме нехтування ним своїми обов`язками, яка батька. До зазначеного висновку долучені такі документи, як: акт обстеження умов проживання від 16.12.2024, згідно з яким для дитини [PERSON] створені всі необхідні умови для навчання, відпочинку та розвитку, останній проживає разом з матір`ю, вітчимом та сестрою; акт та висновок оцінки потреб сім`ї від 26.12.2024; лист начальника ВП №2 ЛРУП №2 ГУНП у Львівській області, згідно з яким [PERSON] притягався до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст.178 КУпАП, ч.2 ст.130 КУпАП, ч.1 ст.175-1 КУпАП, ч. 1 ст.126 КУпАП та за ч.1 ст.122 КУпАП. Окрім цього, колишньою дружиною здійснено телефонні повідомлення по факту вчинення протиправних дій [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що зареєстровані в ІКС ІПНП ВП №1 ЛРУП №2 ГУНП у Львівській області №19647 від 31.07.2017. Також, в ході розгляду справи допитано свідка [PERSON] , яка надала показання про те, що вона є подругою позивачки [PERSON] та хрещеною матір`ю [PERSON] . Зазначила, що батько дитини [PERSON] з сином не спілкується, не цікавиться ним та не бере участі у його вихованні. На свята батько також не відвідує сина. Батьки батьки також не спілкуються з онуком [PERSON] . Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною 1 статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - Конвенція про права дитини). В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини). У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України). Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. У частині першій статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58). У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06). Також, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20), зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) зазначено, що звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному и міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Такий правовий висновок викладено також у постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20 (провадження № 61-6807св21), від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18 (провадження № 61-21461св19), від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19). Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Позивачка, в обґрунтування своїх вимог про позбавлення батьківських прав відповідача покликається на невиконання [PERSON] батьківських обов`язків. Разом з тим, обставини, на які покликається позивачка [PERSON] , як на підставу заявленого позову, а саме невиконання відповідачем батьківських обов`язків, не знайшли належного підтвердження. Більше того, як встановлено в ході розгляду зазначеної справи, батько дитини [PERSON] з`явився на засідання комісії органу опіки та піклування Сихівської районної адміністрації та зазначив, що позивачкою йому чиняться перешкоди у спілкуванні з сином. Доводи позивачки про те, що відповідач не забезпечує дитину матеріально, внаслідок чого у нього наявна заборгованість по аліментах, яка станом на 23.10.2024 становить 107 430 грн, не може бути єдиною підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки простої бездіяльності щодо несплати аліментів з боку батька дитини недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Таким чином, не встановлено обставин, які б вказували на свідоме ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, а також позивачкою не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що відповідач умисно та злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Щодо висновку органу опіки про доцільність позбавлення батьківських прав, з огляду на положення частини 6 статті 19 СК України, суд зазначає таке. У ч. ч. 5, 6 ст. 19 СК України передбачено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Так, відповідно до висновку органу опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради від 26.12.2024 №26001-вих-184564, зазначений орган вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON] , [INFO] . Разом з тим, зазначений висновок органу опіки, який носить рекомендаційний характер, не містить обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування щодо відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, а тому відповідно до ч.6 ст. 19 СК України, суд не погоджується з цим висновком. Окрім цього, орган опіки та піклування обмежився лише доказами щодо умов проживання, створених для дитини позивачкою, відомостями щодо участі батьків у вихованні дитини, наданими класним керівником та директором ліцею №93, відомостями щодо наявної заборгованості відповідача по аліментах, а також відомостями щодо притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] , згідно з якими останній притягався востаннє до адміністративної відповідальності у 2020 році за порушення Правил дорожнього руху. Також, органом опіки та піклування, при складанні висновку, взято до уваги рішення у цивільній справі №464/3594/14 від 28.08.2017 про стягнення аліментів та постанову Сихівського районного суду м.Львова у справі №464/1211/20 від 31.03.2020, роздруковані з Єдиного державного реєстру судових рішень, які не містять ідентифікуючих даних учасників справи. Окрім цього, взято до уваги характеристику учня 6-А класу ліцею №93 Львівської міської ради, підписану класним керівником Кушнір М.Й. та директором ліцею Мандзюк О.І., яка містить не об`єктивні дані, зокрема про те, що батько дитини [PERSON] із дитиною не спілкується, з сім`єю не проживає, у вихованні дитини участі не бере. Зазначене свідчить про формальний підхід органу опіки та піклування при складанні висновку щодо розв`язання спору у дані справі. Висновок органу опіки та піклування не розкриває у повному обсязі в чому саме проявляється невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків. У такому не наведено підстав та доводів, які б вказували на доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, а лише зазначена констатація безспірних фактів. Також, висновок органу опіки і піклування не містить даних про проведену роботу цим органом по врегулюванню сімейної ситуації з метою спонукання батька до виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до дитини, не містить інформації, що органом опіки та піклування встановлювалися фактичні обставини та дійсні причини ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та виникнення заборгованості по аліментах. Таким чином, такий висновок не містить мотивованих відомостей щодо необхідності позбавлення батьківських прав [PERSON] , отже не надає достатньо підстав для застосування такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав. Окрім цього, відсутні відомості і про дослідження органом опіки та піклування ефективності інших менш суворих альтернативних заходів впливу, ніж роз`єднання сім`ї, як того вимагають європейські стандарти для вирішенні питання пропорційності втручання у сімейне життя. З огляду на наведене, у відповідності до ст.19 СК України, суд не може погодитись із зазначеним вище висновком про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] . Враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку, що ставлення відповідача до дитини не можна вважати зразковим чи належним. Разом із тим, встановлені судом фактичні обставини справи не містять відомостей про те, що відносно відповідача застосовувалось попередження про необхідність зміни ставлення до виховання дитини, або, що на орган опіки та піклування покладався обов`язок здійснювати контроль за виконанням батьком батьківських обов`язків, або, що батько притягався до відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків. Матеріали справи не містять беззаперечних доказів винної поведінки та свідомого нехтування батьківськими обов`язками [PERSON] , які б свідчили про ухилення від виховання сина [PERSON] , що вказує на відсутність підстав для застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав, відтак у задоволення позову слід відмовити.

Outcome: dismissed