Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-24 00:00:00

06 грудня 2023 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до відповідача [PERSON] , визначивши третьою особою Лівобережний відділ державної виконавчої служби у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), із вимогами про звільнення від сплати аліментів та скасування обмеження. В обґрунтування позовних вимог, зазначає про те, що 20 жовтня 2012 року вони з відповідачем уклали шлюб, у якому у них народився син [PERSON] , [INFO] . Вказує, що після збройної агресії рф проти України між сторонами почали виникати конфлікти, під час яких відповідач підтримував сепаратистів та схилявся до співпраці з агресором, наполягав на прийнятті російського громадянства, тощо Стверджує, що відповідач неодноразово застосовував до неї силу наносячи тілесні ушкодження. Також силою утримував у себе дитину, натомість її вигнав з квартири, у зв`язку з чим вона була вимушена виїхати за межі Донецької області. 17 липня 2015 року шлюб між ними розірваний. Пізніше їй стало відомо, що на підставі виконавчого листа № 2/265/1153/16 виданого 27 жовтня 2016 року з неї на користь відповідача стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина, до досягнення ним повноліття. Відкрито виконавче провадження з примусового виконання вищевказаного виконавчого листа. Зазначає, що з тих підстав, що вона не мала житла та роботи за нею утворилася заборгованість зі сплати аліментів, яку вона частково погасила. Разом з цим зазначає про те, що їй достеменно відомо про те, що відповідач добровільно приймай участь у незаконних збройних формуваннях, створених на тимчасово окупованій території та бере участь у військовий діях проти нашої держави, за що отримує біле 1000 доларів США, щомісячно. При цьому, зазначає, що дитина знаходиться десь у його родичів в рф, на повному їх утриманні. Натомість, 13 квітня 2023 року їй стало відомо про те, що Головним державним виконавцем Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Харків) Потаповим В.К. винесено постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України. Вказує, що з даною постановою вона не згодна, більш того, вважає, що стягувати з неї зараз заборгованість по аліментам на користь людини, яка зі зброєю в руках, вбиває її родичів і знайомих, аморально. Тим більше, що їх спільна дитина в даний час не знаходиться на забезпеченні відповідача, а гроші отримані від неї він витратить на власні потреби. Тому прохає суд припинити з неї стягнення аліментів на користь [PERSON] на утримання [PERSON] , [INFO] в розмірі частина всіх доходів щомісячно за рішенням Орджонікідзевського суду м. Маріуполя Донецької області від 27 жовтня 2016 року; звільнити її від сплати заборгованості за аліментами на користь [PERSON] на утримання [PERSON] , [INFO] в розмірі 82431 гривня та, скасувати їй тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України. 21 лютого 2024 року вказана справа надійшла на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська за підсудністю з Уманського міськрайонного суду Черкаської області (а. с. 25). Ухвалою суду від 03 квітня 2024 року справу залишено без руху, позивачці надано термін на усунення недоліків (а. с. 35 та на звороті). 01 травня 2024 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 03 квітня 2024 року, позивачкою усунуто (а. с. 37-38). Ухвалою суду від 03 травня 2024 року справу прийнято до свого провадження, відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 10 годину 30 хвилин 17 червня 2024 року (а. с. 40 та на звороті), копія якої надіслана учасникам справи 03 травня 2024 року за вихідним № 11638/24-вих/2/204/181324 (а. с. 41). Ухвалою суду від 02 жовтня 2024 року у справі закрито підготовче провадження, розгляд справи призначений судом по суті на 14 годину 04 листопада 2024 року (а. с. 70). 14 січня 2025 року на адресу суду надійшли додаткові пояснення представника позивачки адвоката Ільїчова С.Д. (а. с. 101-103), у яких від зазначає про те, що позивачці відома інформація про те, що [PERSON] проживає окремо від відповідача, а саме на території рф, у його родичів. Натомість відповідач перебуває у складі незаконного збройного формування створеного на тимчасово окупованій території (м. Маріуполь) та безпосередньо приймає участь у воєнних діях проти громадян нашої держави. Тому вважає, що оскільки [PERSON] , [INFO] , на момент стягнення аліментів повинен проживати з відповідачем та перебувати на його утриманні, а натомість проживає у родичів відповідача на території рф та перебуває на їх утриманні, то вважає, за даних умов, стягнення з позивачки аліментів на користь відповідача на утримання сина суперечить вимогам ст. 181 СК України. Крім того, зазначає про те, що у позивача існують обґрунтовані підстави вважати, що стягнуті з позивачки аліменти відповідачем витрачаються на власні потреби, без врахування інтересів дитини, яка з ним не проживає. Вказує, що в державі запроваджений воєнний стан, а тому заборона у виїзді за кордон унеможливлює позивачці тимчасовий виїзд з території України для уникнення небезпеки для життя та здоров`я. В умовах воєнного стану в Україні існування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України може створити загрозу життю та здоров`ю позивача, що є неприпустимим, оскільки рішення судів повинні враховувати надзвичайний стан у якому опинилися громадяни України та вживати заходи для забезпечення безпеки громадян. Крім того, наполягає на тому, що стягнення з неї заборгованості по аліментам на користь відповідача, який перейшов на бік ворожої держави та воює у складі незаконного збройного формування проти громадян України є аморальним та несправедливим, зважаючи першочергово на той факт, що дитина проживає окремо від батька. Тому прохає суд врахувати дані поясненнях та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 25\~лютого 2025\~року на\~адресу суду\~надійшли додаткові\~пояснення представника позивачки адвоката Ільїчова С.Д. (а. с. 111-113), в яких від зазначає про те, що з сайту «Судова влада» йому стало відомо, що в провадженні Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя перебувала також цивільна справа №265/6966/15-ц (провадження №2/265/183/16) за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , треті особи: Орган опіки та піклування Орджонікідзевської районної адміністрації Маріупольської міської ради, Орган опіки та піклування Волноваської міської ради, про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з матір`ю та повернення дитини матері, за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Орган опіки та піклування Орджонікідзевської районної адміністрації Маріупольської міської ради, Орган опіки та піклування Волноваської міської ради, про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком. Вказує, що рішенням суду від 08 грудня 2016 позовні вимоги [PERSON] задоволено. Визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з його матір`ю [PERSON] , за місцем її проживання. Вирішено відібрати малолітнього [PERSON] , [INFO] , від батька [PERSON] , баби і діда [PERSON] та [PERSON] та повернути його до матері [PERSON] . У задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком, відмовлено. Рішення суду набрало законної сили 09 лютого 2017 року. Стверджує, що фактично після ухвалення рішення суду від 19 червня 2016 змінились обставини, що суттєво впливають на стягнення аліментів на користь відповідача. Вказує, що зміна фактичних обставин після ухвалення судом рішення про стягнення аліментів, а саме: визначення місця проживання дитини з іншим з батьків за рішенням суду, а не з тим, на чию користь стягуються аліменти на дитину, є тією істотною обставиною, яка в розумінні ч. 2 ст.197 СК України може бути підставою для звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами. Враховуючи наявність визначеного місця проживання дитини за рішенням суду з матір`ю, нарахування аліментів на користь відповідача у справі, суперечить цільовому призначенню аліментів, за рахунок яких має утримуватись дитина. Тому вважає, що це є підставою для припинення стягнення аліментів на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] , за рішенням суду від 19 вересня 2016 та звільнення позивачки від сплати заборгованості по сплаті аліментів, із скасуванням встановленого в ході примусового виконання рішення суду обмеження у праві виїзду за межі території України. Позивачка та її представник адвокат Ільїчов С.Д., у судове засідання не з`явилися, останній у додаткових поясненнях прохав суд про розгляд справи за їх відсутності, за наявними у справі доказами. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 100), причини неявки суду не відомі. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 98), причини неявки суду не відомі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення без задоволення позовних вимог та, спираючись на вимоги ст. ст. 223, 247, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення без фіксування судового процесу технічними засобами. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, у якому у них народився син [PERSON] , [INFO] . З Єдиного\~державного реєстру\~судових рішень\~судом встановлено,\~що рішенням\~Орджонікідзевського районного\~суду м.\~Маріуполя Донецької\~області від\~07\~жовтня 2014\~року у\~управі №\~265/6175/14-ц,\~задоволено позовні\~вимоги [PERSON] \~до [PERSON] \~про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] , аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , аліменти у розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, починаючи з 16 вересня 2014 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менш, ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вирішено питання розподілу судових витрат. Рішення набрало законної сили 21 жовтня 2014 року. З Єдиного державного реєстру судових рішень судом встановлено, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 листопада 2014 року у управі № 265/6728/14-ц задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 17 жовтня 2014 року і до досягнення сином [PERSON] , [INFO] , трирічного віку. Вирішено питання розподілу судових витрат. Рішення суду набрало законної сили 21 листопада 2014 року. Також, судом встановлено, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19 вересня 2016 року № 221/5086/15-ц задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про звільнення від сплати аліментів на утримання неповнолітнього сина та стягнення аліментів на його утримання. Звільнено [PERSON] від сплати аліментів на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] за рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 07 жовтня 2014 року у розмірі 1/6 частки від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 16 серпня 2014 року і до повноліття дитини. Відкликано виконавчий лист № 265/6728, що виданий 10 листопада 2014 року Орджонікідзевським районним судом міста Маріуполя Донецької області про стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] за вказаним рішенням суду. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/6 частки від всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 07 грудня 2015 року і до повноліття дитини. Рішення суду набрало законної сили 10 жовтня 2016 року. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 08 грудня 2016 рок у управі № 265/6966/15-ц, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , треті особи: орган опіки та піклування Орджонікідзевської районної адміністрації Маріупольської міської ради, Орган опіки та піклування Волноваської міської ради, про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю та повернення дитини матері, задоволено. Визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з його матір`ю [PERSON] , за місцем її проживання. Вирішено відібрати малолітнього [PERSON] , [INFO] , від батька [PERSON] , баби і діда [PERSON] та [PERSON] та повернути його до матері [PERSON] . Вирішено питання розподілу судових витрат. У задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Орган опіки та піклування Орджонікідзевської районної адміністрації Маріупольської міської ради, Орган опіки та піклування Волноваської міської ради, про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] [INFO] , разом з батьком за адресою [ADDRESS] , відмовлено (а. с. 116-119). Разом з цим, вказано про те, що рішення в частині відібрання дитини підлягає негайному виконанню. З Єдиного державного реєстру судових рішень убачається, що ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 09 лютого 2017 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 8 грудня 2016 року, залишено без змін. Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 8 грудня 2016 року набрало законної сили 09 лютого 2017 року. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 жовтня 2017 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 08 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 09 лютого 2017 року, залишено без змін. Постановою старшого державного виконавця Лівобережного відділу державної виконавчої служби м. Маріуполь ГТУЮ у Донецькій області Сусуєвої Д.В., у виконавчому провадженні ВП № 52782375 від 28 березня 2019 року, з примусового виконання виконавчого листа Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області № 2/265/1153/16 від 27 жовтня 2016 року, встановлено тимчасове обмеження [PERSON] у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі згідно виконавчого листа № № 2/265/1153/16 від 27 жовтня 2016 року (а. с. 9-10). Судом, з Єдиного державного реєстру судових рішень, встановлено, що у провадженні Волноваського районного суду Донецької області перебуває цивільна справа № 265/163/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про звільнення від сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини, у якій 27 квітня 2021 року відкрито провадження. З сайту\~Судова влада\~України https://court.gov.ua/fair/sud0506 судом встановлено, що розгляд даної справи був призначений судом на 24 лютого 2022 року. Загальновідомим є факт про те, що 24 лютого 2022 року рф розпочала повномасштабне вторгнення на територію України, а Указом Президента\~України від\~24\~лютого 2022\~року №\~64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався та діє дотепер. Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих рф, який затверджений наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року № 376, територія Волноваської міської територіальної громади з 24 лютого 2022 року по 09 березня 2022 року віднесена до територій на який велися активні бойові дії, а з 10 березня 2022 року тимчасово окупованих рф територій України. Відповідно до вимог ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно з вимогами ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Таке право кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дитину до її повноліття, який закріплений у ст. 51 Конституції України, а також у ст. 180 Сімейного кодексу України та гарантується Державою, Нормою ст. 15 СК України чітко регламентовано, що сімейні обов`язки не можуть бути перекладені на іншу особу. Приписами ч.\~1\~та ч.\~2\~ст.\~141\~СК України\~визначено,\~що мати,\~батько мають\~рівні права\~та обов`язки\~щодо дитини,\~незалежно від\~того,\~чи перебували\~вони у\~шлюбі між\~собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст. ст. 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Приписами ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, а батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини і, тим більше, при захисті одного із основних прав дитини - права на утримання. Такий висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладено у постанові від 30 квітня 2020 року у справі № 283/1309/17. Положеннями ч. 2 та ч. 3 ст. 181 СК України визначено, що за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Стаття 179 СК України, передбачає, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Під цільовим призначенням при цьому потрібно розуміти витрати спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей. Відповідно до вимог ст. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Згідно з вимогами п.17 постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. Постановою Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 711/8561/16-ц (провадження № 61-21318св18), передбачено, що аліменти це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. Припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів не витрачає одержані ним аліменти на дитину, дитина проживає з іншим із батьків, який її повністю і утримує. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я їх одержувача (Постанова Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 686/18140/21 (провадження № 61-6611св22)). Відповідно до вимог ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Так, позивачка стверджує, що на підставі рішення суду, з неї на користь відповідача стягуються аліменти на утримання сина, якого повинно було бути відібрано у батька та передано їй, оскільки місце проживання останнього, за рішенням суду, визначено з нею. При цьому, вказує на те, що дане рішення суду не було виконано через те, що відповідач з дитиною перебувають на окупованій території в м. Волноваха, тому вона прохає суд припинити з неї стягнення аліментів на користь відповідача, звільнити її від сплати заборгованості за ними та скасувати тимчасове обмеження у виїзді за межі України. Суд зазначає про те, що дійсно є рішення суду про відібрання дитини від батька та визначення її місця проживання з матір`ю, яке набрало законної сили. Натомість, суд зауважує, що вказане рішення суду набрало законної сили у лютому 2017 року, тоді як територія Волноваської міської територіальної громади віднесена до окупованих територій з 10 березня 2022 року, а тому суду не зрозуміло, чому позивачка не вживала жодних заходів щодо його виконання більше 5 років до повномасштабного вторгнення рф на територію України та більше 3 років після нього. Так само не зрозуміло, чому позивачка, маючи рішення про відібрання дитини та визначення її місця проживання з матір`ю, не вживала жодних заходів щодо припинення виконання рішення суду по стягненню з неї аліментів на користь батька на утримання дитини, а справно сплачувала йому аліменти, а фактично звернулася до суду з таким позовом у 2021 році, лише після встановлення їй тимчасової заборони виїзду за межі України у 2019 році, через утворення заборгованості по сплаті аліментів, як на те вказує позивачка, через втрату нею житла. Суд вважає, що поведінка позивачки протягом тривалого часу свідчить про її фактичну згоду з існуючим станом речей. Незважаючи на наявність судового рішення від 08 грудня 2016 року, яким визначено відібрати дитину у відповідача та встановити її місце проживання з позивачкою, остання не вчиняла жодних активних дій, спрямованих на виконання цього рішення. Натомість, вона продовжувала сплачувати аліменти відповідачу на підставі попереднього судового рішення, що, на думку суду, підтверджує її фактичну згоду із ситуацією, що склалася задовго до початку повномасштабного вторгнення та активних бойових дій. Відсутність оскарження позивачкою рішення про стягнення з неї аліментів протягом тривалого періоду також вказує на її згоду з цими обставинами. Лише після виникнення значної заборгованості за аліментами та встановлення їй заборони на виїзд за кордон позивачка ініціювала перегляд існуючого порядку, що, на думку суду, свідчить про її намагання уникнути відповідальності за накопичену заборгованість, а не про дійсне бажання змінити фактичне місце проживання дитини. Разом з цим, суд зазначає, що позивачкою не надано суду жодних належних, достатніх та допустимих доказів того, що вона намагалася вжити заходів, які б підтверджували обставини, що свідчать про об`єктивну неможливість виконання нею обов`язку по сплаті аліментів, встановленого рішенням суду від 27 жовтня 2016 року. Натомість, саме по собі посилання позивачки на перебування дитини на тимчасово окупованій території з батьком, хоч і є обставиною, що ускладнює виконання рішення про відібрання дитини, проте, на думку суду, саме по собі не є безумовною підставою для звільнення від обов`язку сплачувати аліменти, встановленого чинним рішенням суду. Позивачкою не надано доказів вжиття нею активних дій, спрямованих на виконання рішення суду про відібрання дитини ані до, ані після окупації відповідної території або інших можливих заходів для встановлення контакту з дитиною та її утримання. Щодо доводів позивачки про аморальність стягнення аліментів на користь відповідача, який, за її словами, бере участь у незаконних збройних формуваннях, суд зазначає, що, по-перше, ці обставини не є предметом розгляду в даній цивільній справі щодо аліментних зобов`язань, по-друге, вони не підтверджені жодними доказами та є виключно суб`єктивним баченням позивачки. По-третє, питання щодо можливої протиправної діяльності відповідача підлягають розгляду уповноваженими органами в межах кримінального провадження, за наявності відповідних підстав. З огляду на викладене, суд доходить переконливого висновку про те, що відсутні законні підстави для припинення стягнення з позивачки на користь відповідача, аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] , за рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27жовтня 2016 року, а тому у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. Щодо позовних вимог про звільнення від сплати заборгованості по аліментам суд зазначає наступне. Відповідно до частини 2 статті 197 Сімейного кодексу України, суд може повністю або частково звільнити платника аліментів від сплати заборгованості, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою істотною обставиною. Посилання позивачки на невиконання рішення суду про відібрання дитини як на істотну обставину, що зумовила виникнення заборгованості, не знаходить свого повного підтвердження. Як вже зазначалося судом вище, позивачкою протягом тривалого часу не вчинялися жодні дії, спрямовані на виконання зазначеного рішення, а почалися вони вчинятися лише після встановлення їй тимчасової заборони у виїзді за межі України. Таким чином, відсутність фактичного проживання дитини з нею не може бути розцінена як єдина та визначальна причина виникнення заборгованості, оскільки позивачка фактично змирилася з існуючим станом речей та тривалий час продовжувала сплачувати відповідача аліменти на утримання сина. За таких обставин, підстави для звільнення її від сплати накопиченої заборгованості відсутні. Тим більше, що жодних доказів на підтвердження того, що дана заборгованість зі сплати аліментів у неї утворилася через втрату житла, про що вона стверджує в позові, останньою суду не надано. З огляду на викладене, враховуючи те, що позивачкою не надано суду жодних належних, достатніх та допустимих доказів наявності істотних обставин, які б безпосередньо призвели до виникнення значної заборгованості та об`єктивно унеможливлювали її своєчасну сплату, зважаючи на те, що її посилання на складний матеріальний стан у минулому не є безумовною підставою для звільнення від вже існуючої заборгованості, особливо з урахуванням часткового її погашення, а посилання на невиконання рішення суду про відібрання дитини як на істотну обставину, що зумовила виникнення заборгованості, не знайшло свого повного підтвердження, суд доходить переконливого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] в частині звільнення від сплати заборгованості за аліментами на користь [PERSON] .. Щодо вимоги про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно з\~вимогами ст.313\~ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом. Нормами ст.6 Закону України\~«Про порядок\~виїзду з\~України і\~в`їзду\~в Україну\~громадян України» встановлено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів. Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав\~людини і\~основоположних свобод визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Права, викладені у пункті 1 Протоколу Конвенції, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві. Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів. Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення. Відповідно до\~вимог ч.\~5\~ст.441 ЦПК України суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника. Так, судом встановлено, що на виконанні в Лівобережному відділі ДВС м. Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області перебуває виконавче провадження ВП № 52782375 щодо виконання виконавчого листа Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 27 жовтня 2016 року № 2/265/1153/16 про стягнення з позивачки на користь відповідача аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмір 1/6 частки від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 07 грудня 2015 року і до повноліття дитини. В межах даного виконавчого провадження старшим державним виконавцем Сусуєвою Д.В., 28 березня 2019 року винесено постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України (а. с. 9-10). При цьому, судом встановлено, що рішення суду боржницею в повному обсязі не виконано, що позивачкою власне і не заперечувалося. Скасування застосованих судом обмежень може мати місце у разі, якщо відпали підстави для застосування таких заходів, зокрема, досягнення переслідуваної мети гарантування повернення боргу, або виявлено обставини, які спростовували б критерій співмірності цілі втручання застосованим обмежувальним заходам, або інші обставини, які дають підстави для висновку про наявність таких факторів, що порушують справедливий баланс між правами людини та публічним інтересом, хоча при застосуванні таких заходів існувала обґрунтована виправданість втручання в здійснення особою права на свободу пересування. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В порушення зазначених процесуальних норм права позивачкою не надано суду жодних доказів, які б свідчили про вчинення нию дій спрямованих на виконання рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 27 жовтня 2016 року. Отже, обставин для скасування обмежувальних заходів, накладених на позивачку внаслідок невиконання зобов`язань, яке спричинило вжиття тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, не встановлено. Тобто у даній справі таке обмеження є виправданим та пропорційним заходом втручання у права боржника. З огляду на викладене, суд дійшов переконливого висновку, що на даний час немає підстав для скасування обмежувальних заходів, оскільки зобов`язання за рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 27 жовтня 2016 року позивачкою не виконані, а відтак позовні вимоги в цій частині також не підлягають задоволенню. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних у передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючи вищевикладене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до вимог ст.\~2\~ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа Лівобережний відділ державної виконавчої служби у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про звільнення від сплати аліментів та скасування обмеження не підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. На підставі ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою позивачці у задоволенні позовних вимог понесені судові витрати не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed