Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-17 00:00:00

Позивач Кредитна спілка «Орізон» (КС «Орізон») звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 90\~117,56 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 30.04.2009 між позивачем КС «Орізон» та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір №109, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит на придбання, будівництво, ремонт та реконструкцію житла у розмірі 7\~000 грн. строком на шість місяців. Однак відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, а відтак кредитна спілка звернулась до суду за захистом свого особистого майнового права та інтересу. Так, 20.01.2010 Франківським районним судом м. Львова видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] на корить КС «Орізон» заборгованості за кредитним договором №109 від 30.04.2009 у розмірі 9\~615,61 грн. Окрім цього, рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 28.11.2013 у справі №464/10321/13-ц стягнуто з [PERSON] на користь КС «Орізон» борг за кредитним договором №109 від 30.04.2009 у розмірі 7688,79 грн. Також, рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 25.10.2017 у справі №464/4852/17 стягнуто з відповідача відсотки за користування кредитом у розмірі 33\~441,55 грн. Незважаючи на судові рішення, відповідач і надалі в добровільному порядку не виконує умови кредитного договору. Оскільки, відповідач не виконав своїх зобов`язань щодо вчасного повернення кредитних коштів та процентів за користування ними, чим порушив умови кредитного договору, відтак позивач просить суд стягнути з нього інфляційні збитки, 3% річних, пеню нараховані за період часу з 16.09.2019 по 16.09.2024 в розмірі 90\~117,56 грн. В судовому засіданні представник позивача Чумак О.В. позов підтримала з підстав, що у такому викладені, просила суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлявся про дату, час і місце судового засідання , причин неявки не повідомив та не подала\~відзив на позовну заяву, а тому, відповідно до ст. 280 ЦПК України, судом здійснено заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд дійшов такого висновку. Встановлено, що 30.04.2009 між КС «Орізон» та [PERSON] укладено кредитний договір №109, відповідно до якого останній отримав кредит у сумі 7000 грн. строком на шість місяців та сплатою процентів за користування кредитом з розрахунку 60 % річних від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Згідно з підпунктом 3. 6 кредитного договору прострочення сплати кредиту та/або процентів за користування кредитом (згідно з графіком розрахунків) не зупиняє нарахування процентів, крім випадку прийняття окремого рішення про це кредитодавця. Згідно з підпунктом 5.1.9 кредитного договору [PERSON] зобов`язався у випадку прострочення сплати частинами або всієї суми кредиту сплатити нараховані проценти за користування кредитом, виходячи з фактичного строку користування кредитом, включаючи день погашення. 20.01.2010 Франківським районним судом м. Львова видано судовий наказ щодо стягнення з [PERSON] на користь КС «Орізон» заборгованості за кредитним договором у розмірі 9 615,61 грн. Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 28.11.2013 у справі №464/10321/13-ц позов КС «Орізон» до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь КС «Орізон» заборгованість за кредитним договором №109 від 30.04.2009 у розмірі 7688,79 грн. Окрім цього, рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 25.10.2017 у справі №464/4852/17 вирішено стягнути з [PERSON] на користь КС «Орізон» заборгованість за кредитним договором №109 від 30.04.2009 у розмірі 33\~441,55 грн., з яких: 19\~669,32 грн. залишок нарахованих та несплачених відсотків за період з 01.10.2012 по 31.05.2017, 13\~772,23 грн. інфляційні збитки, 3 % річних за період з 01.05.2009 по 30.09.2016. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Встановлено, що відповідач [PERSON] має невиконане грошове зобов`язання за кредитним договором, укладеним 30.04.2009 між КС «Орізон» та [PERSON] , у загальному розмірі 50\~745,95 грн., що встановлений судовими рішеннями: судовим наказом Франківського районного суду м. Львова від 20.01.2010, рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 28.11.2013 у справі №464/10321/13-ц, рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 25.10.2017 у справі №464/4852/17. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, стаття 599 цього Кодексу передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положеннями ст. 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Частиною першою статті 612 цього Кодексу встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому в ст. 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Зазначений висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). З аналізу вказаних норм закону випливає, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу (п.41 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18)). У постановах Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), від 23.06.2020 у справі № 536/1841/15-ц зроблено висновок, що внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України). Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених\~ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19). Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, навіть за умови відмови суду про поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржницю від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених ст.625 ЦК України (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07.08.2023 у справі № 752/9858/21, провадження № 61-6097св23). У частині другій статті 625 ЦК України зазначено, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми (див. постанови Великої Палати Верховного Суду: від 19.06.2019 у справі № 703/2718/16-ц /провадження № 14-241цс19/, від 23.10.2019 у справі № 922/3013/18 /провадження № 12-116гс19/, від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18 /провадження № 12-105гс19/). За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі №904/5726/19 (провадження № 12-95гс20) у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини. У свою чергу процесуальні обов`язки відповідача полягають також у здійснені ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують існування цивільного права позивача. Тож виходячи з принципу змагальності сторін у процесі на позивача за загальним правилом розподілу тягаря доказування не може бути покладено обов`язок доведення обставин, за які відповідає відповідач, зокрема, якщо відповідач нехтує своїми процесуальними обов`язками. Доказувати факт здійснення відповідачем оплати, заявленої позивачем до стягнення, має саме відповідач, а не позивач (див. постанову Верховного Суду від 08.06.2022 у справі № 913/618/21). Так, матеріали справи не містять та відповідачем не подано будь-які докази погашення заборгованості за кредитним договором. Як видно з розрахунку позивача КС «Орізон» нарахування сум інфляційних втрат та 3% річних здійснено за період з 16.09.2019 по 16.09.2024. Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» введено воєнний стан з 24 лютого 2022 року, дія якого неодноразово продовжувалася та триває на час розгляду справи. Відповідно до пункт 18 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, яким передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Верховний Суд у постанові від 09.02.2022 у справі № 757/42885/19 (провадження № 61-1411св21) дійшов висновку про те, що стягнення відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, за порушення грошового зобов`язання у зв`язку з невиконанням судового рішення, яким вже стягнуто відповідальність, передбачену статтею 625 ЦК України, за порушення грошового зобов`язання, не ґрунтується на нормах чинного законодавства та свідчить про недобросовісну поведінку кредитора. Однак позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь за період з 16.09.2019 по 16.09.2024 відповідальність, передбачену статтею 625 ЦК України, за порушення грошового зобов`язання у зв`язку з невиконанням судового рішення, яким, серед іншого, вже стягнуто відповідальність, передбачену статтею 625 ЦК України, за порушення грошового зобов`язання. Окрім цього, позивачем за період з 16.09.2019 по 16.09.2024 безпідставно заявлено до стягнення відповідальність, передбачену статтею 625 ЦК України, нараховану на стягнуті судовим судові витрати зі сплаті судового збору. З огляду на викладене, суд бере за основу розрахунку загальну суму заборгованості за кредитом, стягнуту за судовим наказом від 20.01.2010 (9615,61 грн.), суму відсотків за кредитом, стягнуту за рішенням Сихівського районного суду м. Львова віл 28.11.20213 у спарві №464/10321/13-ц (7688,79 грн.), суму нарахованих та несплачених відсотків за кредитом, стягнуту за рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 25.10.2017 у справі №464/4852/17 (19\~669,32 грн.), а всього у розмірі 36\~973,72, та період розрахунку з 16.09.2019 по 23.02.2022. Так, розрахунок 3% річних проводиться за формулою: сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення. Відтак сума заборгованості за період з 16.09.2019 до 31.12.2019 становить 36\~973,72 x 3 % x 107 : 365 : 100 = 325,17 грн; за період з 01.01.2020 до 31.12.2020 становить 36\~973,72 x 3 % x 366 : 100 = 1\~109,21 грн; за період з 01.01.2021 до 31.12.2021 становить 36\~973,72 x 3 % x 365 : 100 = 1\~109,21 грн; за період з 01.01.2022 по 23.02.2022 становить 36\~973,72 x 3 % x 54 : 100 = 164,10 грн. Всього штрафних санкцій: 2\~707,69 грн. Сукупний індекс інфляції розраховується за формулою: ІІс = (ІІ1 / 100) х (ІІ2 / 100) х (ІІ3 / 100) х ... (ІІZ / 100), де ІІ1 індекс інфляції за перший місяць прострочення; ІІ2 індекс інфляції за другий місяць прострочення; ІІ3 індекс інфляції за третій місяць прострочення. Останній період IIc (100,70 : 100)x(100,10 : 100)x(99,80 : 100)x(100,20 : 100)x(99,70 : 100)x(100,80 : 100)x(100,80 : 100)x(100,30 : 100)x(100,20 : 100)x(99,40 : 100)x(99,80 : 100)x(100,50 : 100)x(101,00 : 100)x(101,30 : 100)x(100,90 : 100)x(101,30 : 100)x(101,00 : 100)x(101,70 : 100)x(100,70 : 100)x(101,30 : 100)x(100,20 : 100)x(100,10 : 100)x(99,80 : 100)x(101,20 : 100)x(100,90 : 100)x(100,80 : 100)x(100,60 : 100)x(101,30 : 100)x(101,60 : 100) = 1.19593626. Інфляційне нарахування: 36 973,72 грн (сума боргу) х 119,594% (сукупний індекс інфляції)/ 100% - 36 973,72 грн (сума боргу) = 7 244,49 грн Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 7244,49 грн. грн.\~інфляційних втрат та 2707,69 грн. 3% річних. Щодо вимог позову про стягнення пені суд зазначає наступне. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Як видно з кредитного договору №109 від 30.04.2009 розмір неустойки (пені) не передбачено. Інших доказів, що сторонами кредитного договору узгоджено розмір неустойки у разі порушення боржником зобов`язання, суду не надано. Окрім цього, як видно з позовної заяви позивачем жодним чином не наведено обставин, якими обґрунтовуються вимоги щодо стягнення з відповідача пені, не зазначено та не подано доказів, що підтверджують вказані обставини. Таким чином, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність за порушення термінів виконання договірних зобов`язань у виді неустойки. З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що правові відстави для задоволення позовних вимог позивача про стягнення з відповідача пені відсутні. Окрім цього, вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд приходить до висновку, що на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача в користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в розмірі 334,29 грн., що пропорційно відповідатиме розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial