Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-24 00:00:00

позивач звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовною заявою до [PERSON] про стягнення суми позики та 3 % річних. В обґрунтування вимог позивач вказує, що 01.06.2019 [PERSON] за договором позики передав у власність [PERSON] 320000,00 доларів США, що підтверджується борговою розпискою від 01.06.2019. Згідно з розпискою від 01.06.2019 відповідач зобов`язався повернути позивачу суму позики до 31.12.2020 включно. Проте до цього часу сума позики відповідачем не повернута. Наявність вказаної заборгованості в сумі 320000,00 доларів США також підтверджується листом Вишневецького від 03.08.2021 про визнання заборгованості. Відтак, з метою захисту своїх законних прав та інтересів, позивач звернувся з позовом до суду про стягнення суми позики з боржника. Позивач вважає, що у зв`язку з невиконанням своїх зобов`язань підлягає стягненню з відповідача 3% річних від простроченої суми з 01.01.2021 по 03.12.2021. Ухвалою суду від 08.09.2022 було відкрито провадження за правилами позовного (загального) провадження та призначено підготовче судове засідання. 23.11.2022 представником позивача [PERSON] - адвокатом Єфановою Н.В. до суду було подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій остання зазначила, що оскільки після звернення до суду пройшло достатньо часу, позивач вважає, що сума боргу відповідача збільшилась. Відтак, позивач з урахуванням заяви про збільшення вимог просить суд стягнути з відповідача: суму позики в розмірі 320000,00 доларів США; 3 % річних за період прострочення виконання зобов`язання у розмірі 17700,82 доларів США (згідно наданого розрахунку за період з 01.01.2021 по 04.11.2022); судовий збір у розмірі 11 350,00 грн. Ухвалою суду від 05.04.2023 було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 31.07.2023 представником відповідача [PERSON] - адвокатом Донець С.О. до суду було подано клопотання про витребування доказів, а саме: оригіналів розписки від 01.06.2019 та листа від 03.08.2021. 11.12.2023 представником відповідача [PERSON] - адвокатом Донець С.О. до суду було подано клопотання про призначення почеркознавчої експертизи по справі. 31.01.2024 представником позивача [PERSON] - адвокатаом Єфановою Н.В. до суду було подано заперечення на клопотання представника відповідача щодо проведення судової почеркознавчої експертизи. Ухвалою суду від 31.01.2024 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Донця С.О. про призначення почеркознавчої експертизи. Ухвалою суду від 31.01.2024 задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Донця С.О. про витребування доказів. 23.04.2024 та 04.06.2024 на адресу суду надійшла відповідь з Головного управління у Донецькій області Управління з питань паспортизації, реєстрації та еміграції Державної міграційної служби України відповідно до якої, відомості щодо факту реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] відсутні. За обліками ЄІАС УМП ДМС України, на момент документування паспортом громадянина України для виїзду, станом на 09.06.2022 [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] був зареєстрований за адресою - [ADDRESS] . Відповідно до протоколу судового засідання в режимі конференції № 3024883 від 19.06.2024 в судовому засідання представником позивача - адвокатом Єфановою Н.В. було надано для огляду оригінали розписки та листа. Представник відповідача - адвокат Донець С.О. зазначав, що відповідач хотів бути присутнім в засіданні для огляду цих документів, та для заявлення клопотання про призначення експертизи, у зв`язку з чим головуючий суддя оголосив перерву в судовому засідання до 03.09.2024. 29.08.2024 представником позивача [PERSON] - адвокатаом Єфановою Н.В. до суду було подано заяву про відкладення судового засідання на іншу дату. 10.10.2024 представником відповідача [PERSON] - адвокатом Донець С.О. до суду було подано клопотання про призначення почеркознавчої експертизи по справі. Ухвалою суду від 04.11.2024 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Донця С.О. про призначення почеркознавчої експертизи. У судовому засіданні представник позивача - адвокат Ярук А.І. просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач, представник відповідача в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили. Окрім цього, до суду від відповідача не було подано жодних документів на спростування доводів позивача. Відповідно до статті 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив і сторона позивача не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку про наявність підстав для заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку. Так, судом встановлено, що 01.06.2019 [PERSON] за договором позики передав у власність [PERSON] 320000,00 доларів США, що підтверджується борговою розпискою від 01.06.2019. Згідно з розпискою від 01.06.2019 відповідач зобов`язався повернути позивачу суму позики до 31.12.2020 включно (а.с. 5). Крім того, наявність вказаної заборгованості в сумі 320000,00 доларів США також підтверджується листом Вишневецького від 03.08.2021 про визнання заборгованості (а.с. 6). Відтак, оскільки відповідач свої зобов`язання не виконав, у відповідності до Договору позики, позивач був змушений звернутись до суду за захистом своїх прав. Так, відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 18 жовтня 2017 року у справі № 6-1662цс17. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або такої ж кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладених договорів незалежно від найменування документа, і з огляду на установлені результати робити відповідні правові висновки. У ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право у встановленому порядку, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням наведених правил правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Окрім цього, суд вважає за необхідне зазначити, що статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому право кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються в тому числі на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Також, варто вказати, що Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16.01.2019 у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04.07.2018 у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18). Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Відтак, у справі встановлено, що відповідач договірні зобов`язання не виконав, а тому за вимогою позивача суд вважає необхідним стягнути на його користь суму неповернутих грошових коштів переданих за договором позики. Відповідачем і його представником не надано суду доказів того, що договір позики, який укладено між сторонами є нечинними, його дійсність не спростована. Позову про визнання правочину недійсним (удаваним) відповідач не подавав, відповідних судових рішень щодо встановлення таких обставин суду не надано. З огляду на положення цивільного законодавства даний правочин є укладеним, нікчемним законом не визнаний. Також, оскільки відповідач порушив грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України. Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06.06.2012 №6-49цс12. У ч. 2 ст. 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Суд, перевіривши розрахунок позивача, який міститься в позовній заяві та заяву про збільшення позовних вимог, прийшов до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню. Так, суд вважає, що з відповідача підлягає стягненню сума позики в тій валюті, яка була зазначена у договорі, оскільки відповідач зобов`язався повернути позивачу грошові кошти в розмірі 320000,00 доларів США. Крім того, суд,

Outcome: approved