Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-18 00:00:00

В провадженні Зачепилівського районного суду Харківської області перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Зачепилівська державна нотаріальна контора Харківської області, про визнання відмови від прийняття спадщини недійсною та визнання права власності на спадкове майно. Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] . Позивач, як син спадкодавця, та відповідачки [PERSON] та [PERSON] , як її дочки, є спадкоємцями першої черги за законом та у визначений законом строк заявили про свої спадкові права та відкрили спадщину у Зачепилівській державній нотаріальній конторі Харківської області. В подальшому позивач відмовилася від своєї частки у спадщині на користь відповідачки [PERSON] , оскільки між ними була домовленість, що відповідачка оформить спадщину протягом року та належно нею розпорядиться, врахувавши при цьому інтереси позивача. На час написання позивачем заяви про відмову від спадщини йому не було роз`яснено наслідки відмови від спадщини як особи, що мала право на обов`язкову частку у спадщині, можливість небажання реалізувати відповідачкою своє право на спадщину та не отримання нею свідоцтва про право на спадщину протягом 12 років, ігнорування обіцянок, в результаті чого позивач втратив право на спадщину, у вигляді частки об`єкта нерухомого майна земельної ділянки площею 5,21 га., тобто помилився щодо обставин, які мали істотне значення для нього, що стало підставою звернення до суду з даним позовом. В судове засідання позивач та його представник\~адвокат Коваленко М.В. не з`явилися, однак останній подав заяву про розгляд справи за їх з позивачем відсутності, у якій позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі, не заперечував проти заочного розгляду справи. Від відповідачки [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі, проти позову [PERSON] не заперечувала. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про день та час слухання справи була повідомлена своєчасно і належним чином в порядку\~ст. 128 ЦПК України, причини неявки суду не повідомила, відзиву на позов не надала. Будь-яких клопотань від неї до суду не надходило. Від завідуючої Зачепилівської державної нотаріальної контори Терещенко Л.О. до суду надійшла заява про розгляд справи без участі представника нотаріальної контори. Згідно вимог\~ч.2 ст. 247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також, достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних в справі доказів, суд дійшов наступного висновку. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Позивач [PERSON] є сином [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Ухвалою суду від 08.01.2025 задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів та витребувано із Зачепилівської державної нотаріальної контори спадкову справу, що заведена після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . 22.01.2025 до суду надійшла спадкова справа №67/2013 до майна померлої [INFO] [PERSON] , з якої вбачається, що згідно заповіту посвідченого 18.02.2009 приватним нотаріусом Зачепилівського районного нотаріального округу Харківської області за реєстровим № 177 Дробуш Т.А. на випадок своєї смерті заповідала [PERSON] та [PERSON] в рівних долях земельну ділянку площею 5,21 га, кадастровий номер 6322284000:07:000:0015. Після смерті [PERSON] спадщину прийняла її дочка [PERSON] , яка у визначений законом строк, а саме: 07.05.2013, подала до нотаріальної контори заяву про прийнята спадщини. Позивач в своїй заяві від 14.11.2019 від прийняття спадщини відмовився у встановленому законом порядку. Однак, як вбачається з спадкової справи №67/2013 після подання заяви про прийняття спадщини відповідачка [PERSON] свої спадкові права належним чином не оформила, свідоцтво про право на спадщину не отримала. За змістом ч.1 ст.1216 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). В силу ч. 1 ст.\~1217\~ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч.1ст.\~1222\~ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. За змістом\~ст.1223 ЦК України\~право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261-1265 цього Кодексу.Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Частинами першою, другою, третьою, п`ятою статті 1268\~ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з ч.1ст. 1269 ЦК Україниспадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.1ст. 1270 ЦК України). За змістом частин першої, п`ятої,\~статті 1273 ЦК України\~спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого\~статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відповідно до частини шостої статті 1273\~ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. Згідно з положеннями\~ст.1274 ЦК України\~спадкоємець за заповітом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за заповітом. Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Тлумачення частини шостої\~статті 1273 ЦК України\~у взаємозв`язку з положеннями частини п`ятої етапі 1274\~ЦК України\~дає підстави для висновку, що в разі неподання заяви про відкликання відмови від прийняття спадщини протягом шестимісячного строку, така відмова може бути визнана судом недійсною за позовом сторони такого правочину (заінтересованої особи), виключно з підстав, встановлених статтями\~225,\~229-231\~і\~233\~цього\~Кодексу. Відповідно до\~ст. 202 ЦК України\~правочином є дія особи, спрямована на набутгя, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтею 229\~ЦК України. За своєю сутністю відмова від прийняття спадщини є одностороннім правочином. Тому не виключається оспорювання такого одностороннього правочину у разі, коли особа, яка відмовляється від прийняття спадщини, помилялась щодо його природи. Помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Наведене узгоджується із правовими висновками ВС, викладеними у постанові від 23.01.2020 у справі №705/2897/16, і у постанові від 22 серпня 2022 року у справі № 136/2075/19. Також Верховний Суд зауважив, що у справі за позовом особи, яка вчинила відмову від прийняття спадщини на користь спадкоємця за законом, про визнання недійсним такого одностороннього правочину, як відмова від прийняття спадщини на користь спадкоємця за законом, належним відповідачем є спадкоємець, на користь якого вчинена відмова, а не нотаріус чи нотаріальна контора. За змістом положень ч. ч. 2, 3\~ст. 1275 ЦК України, якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за законом з тієї черги, яка має право на спадкування, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за законом тієї ж черги і розподіляється між ними порівну. Положення цієї статті не застосовуються, якщо спадкоємець відмовився від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця, а також коли заповідач підпризначив іншого спадкоємця. Відповідно до ч.5 ст.1274\~ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями\~225, 229-231 і 233 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст.\~215\~ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини третьої статті 203\~ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина першастатті 229 ЦК України). Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. За змістом ст. 229 ЦК України, під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що невідповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Так, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1\~ст.81 ЦПК України). У відповідності до ч. 6\~ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», § 58, від 10 лютого 2010 року). Аналізуючи викладене, суд приходить до переконання, що заявлені позовні вимоги [PERSON] є підставними та такими, що підлягають до задоволення, оскільки помилка, яка істотним чином вплинула на формування волі сторони правочину, існувала на момент вчинення, а відтак є всі підстави для визнання недійсною заяви позивача про відмову від прийняття спадщини за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] .

Outcome: approved