Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом та просила встановити факт перебування [PERSON] , [INFO] , на утриманні її батька [PERSON] , який помер [INFO] . Встановити факт родинних відносин між [PERSON] , [INFO] , та померлим [INFO] [PERSON] , а саме що [PERSON] , [INFO] , є дочкою [PERSON] . Мотивувала позов тим, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] . [PERSON] на день смерті був військовослужбовцем (старшим солдатом) та проходив військову службу у складі Збройних Сил України. [PERSON] , [INFO] (далі - Позивач), є донькою померлого [PERSON] та до дня смерті [PERSON] перебувала на його утриманні. Позивач за фахом є медсестрою та через економічну кризу, викликаною пандемією СОVID-19 залишилася майже без роботи та без доходу, на який можна було б прожити, а тому потребувала фінансової підтримки з боку свого батька. У подальшому через запровадження в Україні воєнного стану матеріальне становище Позивача покращити не вдалося та Позивач перебувала на фактичному утриманні [PERSON] , який надавав Позивачу кошти у розмірі не менше 10 000,00 грн. щомісячно, до дня його смерті. Інформацією з Реєстру застрахований осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-5) підтверджується, що починаючи з 2019 року дохід Позивача різко зменшився та її заробітної плати об`єктивно не вистачало для прожиття. Факт перебування Позивача на утриманні [PERSON] підтверджується довідкою Виконавчого комітету Кагарлицької міської ради с. Зелений Яр від 09.02.2024 року №19. Окрім того, про те, що Позивача утримує її батько [PERSON] , було відомо також друзям сім`ї, які знали про скрутне матеріальне становище Позивача та через яких [PERSON] неодноразово передавав кошти і подарунки Позивачу. До цієї заяви додаються нотаріально посвідчені заяви друзів сім`ї Позивача, а саме: - заява [PERSON] , [INFO] , посвідчена 29.05.2024 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коротюк О.В. та зареєстрована в реєстрі за №388. [PERSON] особисто знайома з сім`єю Позивача та неодноразово була свідком спілкування Позивача та її батька [PERSON] та того, як [PERSON] передавав Позивачу кошти; - заява [PERSON] , [INFO] , посвідчена 29.05.2024 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коротюк О.В. та зареєстрована в реєстрі за №387. [PERSON] є другом сім`ї [PERSON] та йому достовірно відомо про те, що [PERSON] до дня смерті піклувався про Позивача, передавав їй кошти, у тому числі через [PERSON] , а також подарунки. Таким чином, Позивач отримувала від померлого [PERSON] допомогу, що була для неї постійним і основним джерелом засобів до існування. Після смерті [PERSON] . Позивач звернулася до Міністерства оборони України для отримання одноразової грошової допомоги після смерті свого батька. Згідно з копією витягу із протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 29.09.2024 року №26/д, документи Позивача було повернуто на доопрацювання з метою надання документів, які б підтверджували факт перебування Позивача на утриманні померлого [PERSON] . Враховуючи викладене, у Позивача виникла необхідність належним чином у встановленні факту її перебування на утриманні померлого [PERSON] та такий факт може бути встановлений судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Факт перебування Позивача на утриманні померлого [PERSON] підтверджується документами, доданими до цієї заяви, а саме: - довідкою Виконавчого комітету Кагарлицької міської ради с. Зелений Яр від 09.02.2024року № 19; - заявою свідка [PERSON] , [INFO] , посвідченою 29.05.2024 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коротюк О.В. та зареєстрованої в реєстрі за №388; - заявою свідка [PERSON] , [INFO] посвідченою 29.05.2024 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коротюк О.В. та зареєстрованої в реєстрі за №387; - інформацією з Реєстру застрахований осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-5). Вказані документи підтверджують, що з 2019 року матеріальне становище Позивача істотно погіршилося та коштів для її існування об`єктивно не вистачало, через що Позивач потребувала фінансової допомоги. Таку допомогу їй надавав її батько [PERSON] , який будучи військовослужбовцем, отримував стабільний дохід та ДО ДНЯ смерті піклувався про Позивача. Тобто, Позивач перебувала на утриманні [PERSON] . Отже, наявні всі підстави для встановлення факту перебування Позивача на утриманні [PERSON] , який помер [INFO] . Крім того, витягу із протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 29.09.2024 року №26/д Позивачу було відмовлено у призначені грошової допомоги, у зв`язку з тим, що в свідоцтві про народження Позивача прізвища батька зазначено « [PERSON] », а в свідоцтві про смерть « [PERSON] ». У зв`язку з чим виникла необхідність також у встановленні факту родинних відносин, а саме що Позивач та [PERSON] дочка та син. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Згідно ст. 316 Цивільного процесуального кодексу України заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання. Згідно п. 7 Постанови Пленуму ВСУ №5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про становлення фактів, що мають юридичне значення» відповідно до п. 1 ст. 273 ЦПК суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника. Суд не може відмовити в розгляді заяви про встановлення факту родинних відносин з мотивів, що заявник може вирішити це питання шляхом встановлення неправильності запису в актах громадянського стану. Отже, оскільки встановлення юридичного факту - факту родинних відносин між Позивачем та померлим [PERSON] потрібно Позивачу для реалізації її права на грошову допомогу та в інший спосіб реалізувати ці права неможливо, є всі передумови для задоволення даної заяви та встановлення факту родинних відносин між Позивачем та [PERSON] , а саме того, що вони є дочка і батько. Представник позивача адвокат Клапчук Ф.П. та позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали. Представник відповідача Кагарлицької міської ради Київської області в судове засідання не зявився і розгляд справи проведено у його відсутність. Представник Міністерства оборони України в судовому засіданні проти позову заперечував та просив відмовити в задоволенні позовної заяви з підстав які зазначені у відзиві на позов. У відзиві на позов зазначено, що метою звернення до суду в цій справі [PERSON] визначила можливість реалізації права на отримання одноразової грошової допомоги, як утриманець загиблого військовослужбовця [PERSON] . Мова йде про одноразову грошову допомогу, що передбачена ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі - Постанова КМУ № 168). Згідно з абзацами 1, 8 п. 2 Постанови КМУ № 168, «Особам, які мають право на виплату одноразової грошової допомоги у разі загибелі осіб, зазначених у пунктах 1-1-2 цієї постанови, а також їх смерті внаслідок поранення (контузії, травми, каліцтва), отриманого у період воєнного стану під час захисту Батьківщини, участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави- агресора, на території держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, не пізніше ніж через один рік після поранення (контузії, травми, каліцтва), виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 млн. гривень ... Особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цією постановою, можуть його реалізувати протягом трьох років з дня виникнення у них такого права. Днем виникнення такого права є дата, зазначена у свідоцтві про смерть особи, зазначеної у пунктах 1-1-2 цієї постанови, загибель якої сталася в період воєнного стану або смерть якої настала внаслідок причин, зазначених в абзаці першому цього пункту, не пізніше ніж через один рік після поранення (контузії, травми, каліцтва)». Так само у п. 1.4. Порядку і умов призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовців Збройних Сил України в період дії воєнного стану, що затверджені наказом Міністерства оборони України від 25.01.2023 № 45, передбачено, що: «Особи, які мають право на отримання ОГД, можуть реалізувати це право з дня його виникнення. Днем виникнення такого права є дата загибелі (смерті) особи ... що вказана у свідоцтві про смерть. Право осіб на отримання ОГД визначається станом на дату загибелі (смерті) військовослужбовця». З долученої до заяви копії свідоцтва про смерть випливає, що [PERSON] помер [INFO] . З огляду на це, право осіб на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із його загибеллю необхідно визначати за законодавством, що діяло на відповідну дату. Так, згідно зі ст. 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в редакції, яка була чинною станом на 26.09.2023: «У випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення)». В контексті обставин даної справи, повідомляємо, що документи із заявами про призначення та виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю військовослужбовця [PERSON] надійшли на адресу Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України з [INFO] і [INFO] від таких осіб: 1) дружини загиблого [PERSON] ; 2) матері загиблого [PERSON] ; 3) дочки загиблого [PERSON] , 2001 р.н.; 4) дочки загиблого [PERSON] , 1993 р.н. Крім цього, як вбачається із висновків та доповідей територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки: батько загиблого [PERSON] помер у 2022 році, а інших членів сім`ї (утриманців) загиблого, які документально підтвердили своє право на одержання одноразової грошової допомоги, а також осіб, які звернулися (можуть звернутися) за її одержанням, але не надали (надали не всі) документи - не встановлено. З урахуванням зазначеної інформації, комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум прийнято рішення про призначення одноразової грошової допомоги: 1) дружині загиблого в розмірі 1/4 частини 15 000 000,00 грн, в сумі 3 750 000,00 грн (протокол від 26.07.2024 № 157/168); 2) дочці загиблого ( [PERSON] , 2001 р.н.) в розмірі 1/4 частини 15 000 000,00 грн, в сумі 3 750 000,00 грн (протокол від 30.08.2024 № 197/168). Разом з цим, за результатами розгляду документів, поданих матір`ю та дочкою загиблого ( [PERSON] , 1993 р.н.), комісією прийнято рішення про повернення їх на доопрацювання (протокол від 20.09.2024 № 26/д) з детальним викладенням причин повернення в цьому рішенні. На підтвердження вищезазначеного до цього відзиву додаємо службовий лист Головного управління військової юстиції від 26.11.2024 № 220/13/9717 з додатками. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, «Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави». Згідно з п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, «Позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини». Відповідачем у цивільному судочинстві є сторона, якій пред`явлено позов. Відповідно правового висновку Верховного Суду в постановах від 21.12.2018 у справі № 803/1252/17 та від 13.07.2023 у справі № 0940/2305/18: «належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред`явленим позовом. Тобто у разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред`явлено позов, оскільки не є учасником спірних правовідносин, то підстави для задоволення такого позову відсутні». Натомість, в даній справі відсутнє яке-небудь обґрунтування заявленої позовної вимоги до Міністерства оборони України. У п. 106 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2024 у справі № 560/17953/21 міститься такий висновок: «При цьому між [PERSON] [прим. згідно з обставинами справи, це особа, якій було відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги] та Міністерством оборони України не може бути спору про право на отримання одноразової грошової допомоги, оскільки відповідач не є суб`єктом отримання такої соціальної допомоги». Враховуючи те, що [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, а не із заявою про встановлення юридичного факту в окремому провадженні, то згідно з ч. 4 ст. 315 ЦПК України, фактично визнає існування спору про права. Однак, заявляючи вимогу про встановлення факту перебування на утриманні та підтвердження родинних відносин з метою отримання одноразової грошової допомоги, позивач визначила Міністерство оборони України одним із відповідачів, що не узгоджується із висновок Великої Палати Верховного Суду в справі № 560/17953/21 щодо застосування норм права в подібних відносинах. Отже, Міністерство оборони України є неналежним відповідачем за позовом в цій справі. На додачу, просимо суд врахувати, що позивач не визначила відповідачами і навіть не ініціювала залучення до участі в справі вищезгаданих осіб, яка мають / можуть мати право на одноразову грошову допомогу, а саме: дружини загиблого [PERSON] , матері загиблого [PERSON] , іншої дочки загиблого [PERSON] . Наведене не сприяє повному і всебічному з`ясуванню обставин справи. Як було зазначено вище, утриманцями для цілей призначення одноразової грошової допомоги вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за загиблого (померлого) військовослужбовця». Тому, вимогу [PERSON] про встановлення факту перебування на утриманні необхідно розглядати виключно крізь призму критеріїв, що встановлені у зазначеному законі. Згідно з п. 8 постанови пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. При вирішенні заяв про встановлення факту перебування на утриманні необхідно враховувати, що за загальним правилом право на пенсію в разі смерті годувальника мають непрацездатні члени сім`ї годувальника, які були на його утриманні. Міністерство оборони України вважає, що розглядаючи заяву про встановлення факту перебування члена сім`ї на утриманні, суд має передусім встановити, чи була позивач членом сім`ї загиблої особи. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України, «Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки». Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Встановлення факту проживання осіб однією сім`єю передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання за однією адресою, збереження особами у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи / служби тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання. Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування один про одного / надання взаємної допомоги тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин. Такий правовий висновок міститься у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17.01.2024 у справі № 759/14906/18. Також, з постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03.11.2022 у справі № 361/4744/19 випливає, що належними та допустимими доказами проживання осіб однією сім`єю можуть бути, зокрема, але не виключно: довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що особи вважали себе однією сім`єю; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства тощо. У свою чергу, в контексті визначення можливих доказів, їх оцінки як достатніх слід також зазначити, що згідно з усталеною судовою практикою, зокрема, з постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12.12.2019 у справі № 466/3769/16-ц випливає, що самі лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю. Натомість, надані [PERSON] (на момент загибелі [PERSON] їй було 30 років) докази не підтверджують: 1) існування між ними взаємних прав та обов`язків, притаманних членам сім`ї; 2) ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти; 3) піклування один про одного, як членів сім`ї. Відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування». Більше того в ст. 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» визначений перелік членів сім`ї, які мають право на пенсію в разі втрати годувальника. Повнолітні діти в зазначеному переліку згадуються двічі: 1) діти, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років (п. «а» ч. 4 ст. 30 закону); 2) вихованці, учні, студенти, курсанти, слухачі, стажисти, які навчаються за денною формою навчання у загальноосвітніх навчальних закладах, а також професійно- технічних, закладах вищої освіти (у тому числі у період між завершенням навчання в одному із зазначених навчальних закладів та вступом до іншого навчального закладу або у період між завершенням навчання за одним освітньо-кваліфікаційним рівнем та продовженням навчання за іншим за умови, що такий період не перевищує чотирьох місяців), мають право на пенсію в разі втрати годувальника до закінчення навчальних закладів, але не більш як до досягнення ними 23 років. Діти-сироти мають право на пенсію в разі втрати годувальника до досягнення ними 23 років незалежно від того, навчаються вони чи ні (ч. 6 ст. 30 закону). Однак, [PERSON] не долучила до своєї заяви належного документа, який би підтверджував те, що вона стала особою з інвалідністю до досягнення 18 років. У той же час, враховуючи те, що наразі позивачу вже виповнився 31 рік, то вона не може за будь-яких умов вважатися непрацездатним членом сім`ї у зв`язку із продовженням навчання до 23 років у розумінні ч. 6 ст. 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». За змістом ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених процесуальним законом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можуть ґрунтуватись на припущеннях. Тобто, [PERSON] не надала підтверджуючих документів про право на призначення пенсії у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Таким чином, з наданих документів неможливо встановити те, чи належить позивач до числа утриманців саме в розумінні Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», що є необхідним для виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги. Міністерство оборони України вважає, що під час розгляду вимоги про встановлення факту родинних відносин через відмінності у прізвищах позивача та [PERSON] суд повинен врахувати висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах. У п. 104 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2024 у справі № 560/17953/21 зроблено висновок, що справи про встановлення фактів, які мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: 1) «факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; 2) встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; 3) заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); 4) чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів». Отже, у судовому порядку факти можуть встановлюватися лише, якщо заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; а чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку їх встановлення. Аналіз позову свідчить про те, що [PERSON] недотрималася вищезазначеної вимоги, адже не зазначила причини неможливості одержання документа, що посвідчує відповідний факт, у інший спосіб. Так, за змістом ч. 2 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть. Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»: «Внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав. За наслідками перевірки зібраних документів орган державної реєстрації актів цивільного стану складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому. У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку вказуються причини відмови та зазначається про можливість її оскарження в судовому порядку». Порядок внесення змін до актових записів цивільного стану затверджений наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 № 96/5 «Про затвердження Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання». З цього випливає, що позивач мала можливість отримати необхідний документ у позасудовому порядку, а саме: шляхом звернення до органу державної реєстрації актів цивільного стану з відповідним проханням - але як слідує із заяви, цього не зробила. У п.п. 99, 117 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2024 у справі № 560/17953/21 зазначено: 1) «Враховуючи, що метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, зверненню до адміністративного суду з позовом передує звернення особи до суб`єкта владних повноважень, за наслідками розгляду якого особа набуває права оскаржити до суду адміністративної юрисдикції рішення, дії або бездіяльність такого суб`єкта владних повноважень, що відповідає меті та завданням адміністративного судочинства, визначеним статтею 2 КАС України». 2) справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України». Разом з тим, [PERSON] не надала доказів того, що зверталася до органів державної реєстрації актів цивільного стану, хоча могла у позасудовому порядку встановити відповідний юридичний факт. У разі ж відмови органу державної реєстрації актів цивільного стану у внесенні необхідних змін до актового запису, належним і ефективним способом захисту прав було б звернення до адміністративного суду з позовом про оскарження відповідної відмови. Окрім цього, просимо суд звернути увагу на те, що у п. 2.13.1. Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, що затверджені наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 № 96/5, передбачено, які саме рішення суду є підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану: «рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану». Тобто, рішення суду про встановлення юридичного факту родинних відносин між фізичними особами не є підставою для внесення змін до актового запису цивільного стану. Судом встановлено, що копією свідоцтва про смерть підтверджується , що [PERSON] помер [INFO] . З огляду на це, право осіб на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із його загибеллю необхідно визначати за законодавством, що діяло на відповідну дату. Так, згідно зі ст. 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в редакції, яка була чинною станом на 26.09.2023: «У випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення)». Документи із заявами про призначення та виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю військовослужбовця [PERSON] надійшли на адресу Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України з [INFO] і [INFO] від таких осіб: 1) дружини загиблого [PERSON] ; 2) матері загиблого [PERSON] ; 3) дочка загиблого [PERSON] , 2001 р.н.; 4) [PERSON] , 1993 р.н. яка в заяві зазначила, що є дочкою загиблого. З урахуванням зазначеної інформації, комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум прийнято рішення про призначення одноразової грошової допомоги: 1) дружині загиблого в розмірі 1/4 частини 15 000 000,00 грн, в сумі 3 750 000,00 грн (протокол від 26.07.2024 № 157/168); 2) дочці загиблого ( [PERSON] , 2001 р.н.) в розмірі 1/4 частини 15 000 000,00 грн, в сумі 3 750 000,00 грн (протокол від 30.08.2024 № 197/168). Разом з цим, за результатами розгляду документів, поданих матір`ю та дочкою загиблого ( [PERSON] , 1993 р.н.), комісією прийнято рішення про повернення їх на доопрацювання згідно протоколу від 20.09.2024 № 26/д з детальним викладенням причин повернення в цьому рішенні. Вказані обставини підтверджуються службовим листом Головного управління військової юстиції від 26.11.2024 № 220/13/9717 з додатками. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні. Відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування». Тому для встановлення судом юридичного факту перебування на утриманні в цій справі підлягає доказуванню , що позивач є членом сім`ї загиблого, а також , що одержував від нього допомогу, яка була для працездатного позивача постійним і основним джерелом засобів до існування на що вказувала позивач в позовній заяві при обгрунтуванні позову. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Встановлення факту проживання осіб однією сім`єю передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання за однією адресою, збереження особами у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи / служби тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання. Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування один про одного / надання взаємної допомоги тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин. Такий правовий висновок міститься у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17.01.2024 у справі № 759/14906/18. Відповідно до ст. 81 ч.1 ЦПК України позивач не довела , так як не надала доказів , що позивач є членом сім`ї загиблого військовослужбовця і представник позивача вважав, що ця обставина не має значення для справи. Також довідка виконкому Кагарлицької міської ради від 9 лютого 2024 року про перебування позивача на утриманні батька [PERSON] не містить джерела вказаної інформації. А покази свідків [PERSON] і [PERSON] та їх письмові заяви , що загиблий щомісяця надавав дочці [PERSON] по 10000 грн. яка не мала достатньо власних коштів для існування та форма ОК-5 Пенсійного фонду України з відомостями про суми заробітку позивача не є достатніми доказами , що одержувана від загиблого позивачем допомога, була для неї постійним і основним джерелом засобів до існування так як позивач не заявляла позов до дружини загиблого [PERSON] , матері загиблого [PERSON] , іншої дочки загиблого [PERSON] які мають право подати відповідні докази з цих обставин. Відповідно правового висновку Верховного Суду в постановах від 21.12.2018 у справі № 803/1252/17 та від 13.07.2023 у справі № 0940/2305/18: «належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред`явленим позовом. Тобто у разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред`явлено позов, оскільки не є учасником спірних правовідносин, то підстави для задоволення такого позову відсутні». В даній справі відсутнє обґрунтування заявленої позовної вимоги до Міністерства оборони України яке не є отримувачем одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю військовослужбовця. Отже, Міністерство оборони України є неналежним відповідачем за позовом в цій справі. Позивач не визначила відповідачами і не клопотала про залучення до участі в справі в якості співвідповідачів вищезгаданих осіб які мають / можуть мати право на одноразову грошову допомогу, а саме: дружини загиблого [PERSON] , матері загиблого [PERSON] , дочки загиблого [PERSON] . Наведене не сприяє повному і всебічному з`ясуванню обставин справи. Відповідно до п.20 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві ( в редакції постанови Кми України від 18.06.2024 року №714), особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю (смертю) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста, призваного на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, подають за місцем проходження служби (зборів) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста або уповноваженим структурним підрозділам державних органів, на які покладаються функції щодо підготовки необхідних для призначення пенсії документів (далі - уповноважений орган), у паперовій або електронній формі засобами електронної пошти заяву кожної повнолітньої особи, яка має право на отримання допомоги, а у разі наявності малолітніх та/або неповнолітніх дітей - іншого з батьків або опікунів чи піклувальників дітей про виплату одноразової грошової допомоги. У разі подання заяви в паперовій формі до неї додаються копії документів разом з оригіналами (для посвідчення цих копій), а у разі подання заяви засобами електронної пошти заява та копії документів подаються з дотриманням законодавства у сферах електронної ідентифікації та електронних довірчих послуг. До заяви додаються завірені копії серед яких також зазначено : свідоцтва про народження дитини або рішення суду про усиновлення цієї дитини загиблим (померлим), яке набрало законної сили, засвідченого у встановленому порядку, та витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про внесення відомостей до актового запису про усиновлення - для виплати одноразової грошової допомоги дитині рішення суду, що підтверджує факт перебування заявника, який є членом сім`ї загиблого (померлого), на його утриманні, який визначається відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", або іншого документа, що є підставою для встановлення факту перебування на утриманні та призначення пенсії в разі втрати годувальника відповідно до зазначеного Закону. У свідоцтві про народження позивача зазначено батьком [PERSON] прізвище загиблого військовослужбовця [PERSON] . Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян від 24.11.2023 року [PERSON] змінив прізвище на [PERSON] . Порядок внесення змін до актових записів цивільного стану врегульовано Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та Правилами внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 № 96/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 14.01.2011 за № 55/18793. Відповідно до частин першої, другої статті 22 Закону внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав. За наслідками перевірки зібраних документів орган державної реєстрації актів цивільного стану складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому. У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку вказуються причини відмови та зазначається про можливість її оскарження в судовому порядку. Позивач не довела, що не може внести зміни в актовий запис про своє народження і отримати відповідне свідоцтво про народження у встановленому законодавством порядку для подачі органу, що призначає одноразову грошову допомогу у разі загибелі військовослужбовця. Тому в задоволенні позову відмовити повністю.

Outcome: dismissed