Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-27 00:00:00

У поданому позові [PERSON] просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , а також стягнути аліменти на утримання дитини в розмірі ? частини заробітку (доходу). На обґрунтування вказав, що від спільного проживання з [PERSON] у них народилася донька [PERSON] . Фактично з листопада 2016 року, тобто з часу коли донька почала проживати з батьком, мати не цікавиться успіхами дитини, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток, не надає матеріальної допомоги, спілкується з донькою один раз на рік вітаючи з днем народження, на телефонні дзвінки дитини не відповідає, що свідчить про байдуже ставлення та свідоме нехтування батьківськими обов`язками. Така поведінка відповідачки завдає морального стресу дитині, а неодноразові спроби переконати [PERSON] змінити ставлення позитивних результатів не мали, що і стало підставою звернення до суду з цим позовом. Відповідачка [PERSON] жодного разу до суду не з`явилася, поважність причин неявки не сповістила, судові повістки направлені за місцем реєстрації повернуті з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Судом була розшукана [PERSON] , якій по телефону повідомлено про час та місце розгляду справи. Обізнаність [PERSON] про перебування справи в суді підтверджується її заявою про відкладення попереднього розгляду справи, а також довідкою про доставку SMS-повідомлення, яким відповідача проінформовано про наступні дату та час розгляду справи (а.с. 47, 51, 52). За таких обставин, а також враховуючи тривалість у провадженні суду зазначеної справи, суд дійшов переконання про можливість розгляду справи за відсутності відповідача. Представник органу опіки та піклування Дем`яненко А.О. вимоги позову підтримала фактично пославшись на обставини наведені позивачем. Також звернула увагу, що під час розгляду цього питання на засіданні комісії було встановлено, що [PERSON] самоусунулася від виконання батьківських обов`язків відносно доньки [PERSON] . При цьому наголосила, що [PERSON] двічі запрошувалася на засідання комісії, але жодного разу не з`явилася, що свідчить про байдуже ставлення матері до майбутнього дитини. Суд, вислухавши доводи учасників процесу, дослідивши представлені докази дійшов висновку про задоволення вимог виходячи із такого. Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітньої [PERSON] , [INFO] (а.с. 4). За рішенням Конотопського міськрайонного суду від 10.01.2023 року визначено місце проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] (а.с. 7-8). Також встановлено, що фактично дитини проживає з батьком ще з листопада 2016 року і саме останній виховує та утримує доньку про що свідчать довідки із шкільного та медичного закладів (а.с. 5, 6), а також покази свідка [PERSON] , дідуся дитини, який підтвердив, що [PERSON] фактично не спілкується з донькою, не надає матеріальної допомоги, не відповідає на телефонні дзвінки, нікому не повідомляє про своє місце знаходження, дитиною займається виключно батько та бабуся. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У ч. 3 ст. 51 Конституції України закріплено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частина 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до частин першої, другої статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція ООН про права дитини) про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції ООН про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення наведеної норми дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Стаття 166 СК України передбачає, що позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Згідно із правозастосовними орієнтирами викладеними у пунктах 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» - ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Судом була вислухана неповнолітня донька [PERSON] , яка повідомила, що тривалий час з матір`ю [PERSON] спілкується дуже рідко і зазвичай по телефону, якщо остання побажає відповісти на дзвінок. Іноді відповідачка вітає її з днем народження, але при цьому не цікавиться успіхами, станом здоров`я, не надає будь-якої матеріальної допомоги. Усім цим займається виключно батько. Тому позов про позбавлення матері батьківських прав підтримує і просить задовольнити. Наведені обставини відображені й у висновку за яким орган опіки та піклування Конотопської міської ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , і це відповідатиме інтересам дитини (а.с. 26-28). Отже, факт тривалого (більше восьми років) невиконання [PERSON] своїх батьківських обов`язків підтверджений під час судового розгляду. Крім того, про байдуже ставлення відповідача до своєї дитини, на переконання суду, також свідчить неявка до суду під час розгляду даного позову і ненадання жодного заперечення по суті вимог. Слід зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що обставини, якими обґрунтовані заявлені вимоги, мали місце, позовні вимоги є доведеними, та підлягають задоволенню, тому як відповідач на протязі тривалого часу (біля восьми років) навмисно ухиляється від виховання та утримання дитини, свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками. Суд зауважує, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав за умови зміни її поведінки та обставин, що були підставою для позбавлення батьківських прав (ст. 169 СК України). За змістом ч. 3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину.

Outcome: approved