Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-20 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особи: орган опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району про визначення місця проживання дитини. В обґрунтування позову вказує, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від вказаного шлюбу мають доньку [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] , що видане Бердянським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області 21.11.2018 року). На момент звернення з позовом до суду шлюб між сторонами розірвано заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 09.05.2024 року у справі № 334/1641/24, однією сім`єю не проживають, не ведуть спільного господарства, проживають окремо. Позивач разом з дитиною проживають в США, куди вони виїхали після початку повномасштабних військових дій та тимчасової окупації Бердянська. Дитині в США забезпечені належні умови проживання, вони проживають у приватному будинку, дитина має власну кімнату, відвідує навчальний заклад Державна школа Голлістона, має страховку, страховий номер та отримує належний рівень медичного догляду. Позивач вважає за доцільне вирішити питання щодо визначення постійного місця проживання доньки з нею, оскільки вона самостійно виконує всі встановлені законодавством обов`язки по вихованню та утриманню дитини, створює всі необхідні умови для виховання, проживання та нормального всебічного розвитку дитини, самостійно здійснює всі витрати на забезпечення харчуванням, одягом, лікуванням та особистим розвитком дитини. 12.06.2024 року Хортицьким районний судом міста Запоріжжя було видано судовий наказ у справі № 337/3279/24 за заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на дитину. Відповідач його не виконує. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30.07.2024 року відкрито у справі загальне позовне провадження. Визначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання - 23жовтня 2024 року о 10-30 год. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23.10.2024 року зобов`язано орган опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району (м. Запоріжжя, вул. Будівельників, буд. 10) надати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору між позивачем та відповідачем, з приводу визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16.12.2024 року підготовче провадження було закрито та призначено судовий розгляд по суті на 21лютого 2025 року на 11:00 год. 16.12.2024 року від представника позивача адвоката Голубничого О.І. надійшло клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи, в якому він просив долучити до матеріалів справи документи, що підтверджують проживання позивача з малолітньою дитиною в США, відвідування нею навчального закладу, додаткових гуртків, належного медичного забезпечення та висновок психологічного дослідження дитини. 09.12.2024 р. від третьої особи - органу опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицького району надійшов висновок про недоцільність визначення місця проживання малолітньої дитини. Позивач та її представник адвокат Голубничий О.І.приймали участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, позов підтримали та просила задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, жодних заяв та клопотань не подавав. Про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник третьої особи на судове засідання не з`явився. Надав до суду заяву в якій просив провести судове засідання за його відсутності. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Відповідно до ч.1 статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищенаведене, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи на підставі матеріалів справи відповідно до ст. 280 ЦПК України за відсутності відповідачів. Розглянувши матеріали справи, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Згідно зі статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Під час ухвалення рішення суд у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України повинен вирішити чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Заслухавши пояснення Позивача та її представника, дослідивши висновок органу опіки та піклування та матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] . Судом встановлено, що сторони перебували у цивільному шлюбі. Від вказаного шлюбу мають доньку [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] , що видане Бердянським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області 21.11.2018 року). На момент звернення з позовом до суду шлюб між сторонами розірвано заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 09.05.2024 року у справі № 334/1641/24, однією сім`єю не проживають, не ведуть спільного господарства, проживають окремо. Позивач разом з донькою проживають в США, куди вони виїхали після початку повномасштабних військових дій та тимчасової окупації Бердянська. Матеріалами справи належним чином обґрунтовано позовні вимоги. Засвідченими перекладами листів від 03.07.2024 року та від 14.05.2024 року підтверджено місце проживання позивача разом з донькою за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні позивач особисто підтвердила факт проживання з донькою за даною адресою.Засвідченим перекладом листа від 29.10.2024 року підтверджено факт навчання дитини [PERSON] в Початковій школі ім. Сема Плацентіно, а листами від 21.10.2024 року встановлено регулярні відвідування дитиною додаткових гуртків: Інституту тхеквондо ім. Дже Х. Кіма та арт-студії Каті Безсмертної . Засвідченими перекладами листів від 23.05.2024 року та від 22.10.2024 року підтверджено наявність у [PERSON] номеру страхування та отримання нею належного медичного догляду. При цьому, численними фото і відеоматеріалами підтверджено факт проживання дитини разом з позивачем, умови проживання дитини, наявність у неї власної кімнати та створених позивачем комфортних умов проживання дитини. Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.3 Конвенції ООН про права дитини, що ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. У пункті 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. ЄСПЛ зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). У п. 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Крім того, відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини». Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Статтею 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Батьки дитини мають рівні права на участь у спілкуванні та вихованні дитини, незалежно від того, з ким із батьків мешкає дитина. Той з батьків, з ким мешкає дитина не може створювати безпідставні перешкоди чи обмежувати право іншого з батьків на вільне спілкування з дитиною на свій розсуд. Виключенням може бути лише такі форми та зміст спілкування, що шкодять інтересам дитини. Те, що дозволено одному з батьків, повинно бути дозволено й іншому, з огляду на рівність прав батьків. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. У випадку наявності спору між батьками про місце проживання дитини він вирішується органами опіки та піклування або судом. Згідно зі ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Принцип 2 Декларації прав дитини 1959 року та Конвенції про права дитини 1989 року визначають, що дитина повинна перебувати під особливим захистом, їй повинні бути надані всі можливості та умови для фізичного, психічного та соціального розвитку. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Тобто, будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». Місце проживання - це житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово (ч.1ст.29 ЦК). Кожна особа має право на вільний вибір місця проживання (ч.1ст.33 Конституції). Однак, визначення місця проживання дитини має свою специфіку, оскільки діти, як правило, в силу своєї психічної та фізичної незрілості, фактичної нездатності проживати самостійно мають проживати разом зі своїми батьками або з особами, які їх заміняють. Відтак, чинне законодавство встановлює особисте немайнове право батьків визначати місце проживання дитини. Судом встановлено та відповідними доказами підтверджено, що позивачка як матір дитини у належний спосіб здійснювала свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, забезпечувала доньку відповідними речами, предметами у відповідності до її вікових потреб, займалася її вихованням, забезпечувала отримання дитиною освіти, слідкувала за її розвитком та здоров`ям проявляла до неї любов та турботу протягом всього її життя. Враховуючи докази, досліджені судом, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] разом з нею. Відповідно до ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. В матеріалах справи міститься висновок органу опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицького району про недоцільність визначення місця проживання малолітньої дитини від 09.12.2024 року. Даний висновок обґрунтований тим, що дитина [PERSON] перебуває за межами території України, а тому у відповідності до п. 72 Постанови КМУ №866 від 24.09.2008 року орган опіки і піклування позбавлений можливості належним чином виконати свої функції та надати висновок про доцільність проживання дитини з одним із батьків. Передбачена частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України обов`язковість висновку органу опіки та піклування у відповідних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися. У разі, якщо з тих чи інших причин такий висновок отримати не можна, суд має вирішити спір за наявними у справі доказами. Якщо з тих чи інших причин орган опіки та піклування відмовиться надати свій висновок у справі, де за приписами частин четвертої та п`ятої статті 19 СК України надання ним такого висновку є обов`язковим, ця обставина не означає неможливості розгляду та вирішення спору. Протилежний підхід є рівнозначним відмові у доступу до правосуддя і означав би порушення положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зазначений підхід має загальний характер і є цілком справедливим для випадків, коли не було отримано письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою, з огляду на неможливість надати такий висновок, зокрема, у зв`язку із перебуванням дитини за межами країни, перебуванням дитини на непідконтрольній території, неможливості встановити місце фактичного перебування дитини з одним із батьків тощо. Такий висновок міститься в постанова Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 11.12.2023 року у справі №523/19706/19. Касаційним цивільним судом від 14.02.2024 року у справі №756/12509/21 зроблено висновок про те, що не вчинення захисних дій з боку владного органу у вигляді неподання висновку органу опіки та піклування не може слугувати підставою для відмови або для зволікання у захисті з боку суду, оскільки здійснення правосуддя, захист прав та інтересів дітей не може ставитися у залежність від можливості здійснення владними органами своїх повноважень. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, враховуючи викладене, вивчивши матеріали справи, надаючи належну оцінку усім обставинам справи, а саме: добросовісне виконання як матір`ю батьківських обов`язків; створення для дитини необхідних умов для проживання та розвитку; забезпечення усім необхідним; приймаючи до уваги вік дитини, якнайкращі інтереси щодо її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку у ситуації, яка склалась між її батьками після їх розлучення, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання доньки та забезпечити доброзичливе спілкування дитини з обома батьками, а також відсутність виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з одним із сторін, суд враховуючи інтереси дитини, які переважають над інтересами батьків, приймаючи до уваги тривалість проживання [PERSON] разом із матір`ю де для неї звичні умови, спокійне та стійке середовище, суд доходить висновку про задоволення позовної вимоги [PERSON] про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю.

Outcome: approved