Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-17 00:00:00

Київська міська рада звернулася до суду з позовом до [PERSON] , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Козаєвої Н.М. про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, зобов`язання вчинити дії. Зазначала, що за результатами здійснення самоврядного контролю за використанням та охороною земель, що перебувають у власності територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н.М. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 25.11.2016 № 32552579, яким за [PERSON] зареєстровано приватну власність на об`єкт нерухомого майна на [ADDRESS] , а саме: гараж № [NUMBER] , ряд № 7 . Київська міська рада, як єдиний розпорядник земель комунальної власності міста Києва, жодних рішень щодо передачі земельної ділянки під будівництво ні [PERSON] , ні іншим особам у власність чи користування не приймала. Дані факти дають підстави вважати, що [PERSON] здійснив самочинне будівництво об`єкту нерухомого майна на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , яка належить на праві власності територіальній громаді м. Києва та на підставі неналежних документів здійснив реєстрацію самочинно збудованого нерухомого майна. Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) відповідно до Порядку здійснення самоврядного контролю за використанням та охороною земель м. Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради від 25.09.2003 № 16/890 проведено обстеження земельної ділянки на [ADDRESS] (обліковий код земельної ділянки: 91:066:0005), за результатами якого встановлено, що на зазначеній земельній ділянці розташовані індивідуальні збірно-розрібні та цегляні гаражі гаражного автокооперативу «Вікторія» у загальній кількості 327 одиниць, двоповерхова будівля мийки автомобілів та будівля охорони, про що складено акт обстеження від 31.01.2020 № 20-0050-07. З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що підставою виникнення права власності стала довідка, серія та номер № 180, виданий 07.11.2016, видавник: ГК «Вікторія»; довідка, серія та номер № 182, виданий 07.11.2016, видавник: ГК «Вікторія». Разом з тим, нотаріусом не здійснено обов`язковий запит до державний органів відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Ураховуючи вищевикладене, рішення приватного нотаріуса Козаєвої Н.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 32552579 від 25.11.2016 є незаконним та таким, що прийняте з порушенням норм законодавства з питань вчинення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень і підлягає скасуванню. Право на забудову виникає у особи, яка набула права на земельну ділянку на законних підставах, після здійснення нею дій, передбачених статтями 26-32 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Разом з тим, Київська міська рада рішення щодо передачі [PERSON] спірної земельної ділянки у власність чи користування не приймала. Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) було направлено запит до Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 17.10.2019 № 05703-19400 щодо надання інформації за ким зареєстровано право власності на гаражні бокси, розташовані на [ADDRESS] . Листом Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 29.10.2019 № 062/14-14547 (И-2019) повідомлено, що згідно з даними реєстрових книг за адресою в м. Києві [ADDRESS] не буда проведена реєстрація права власності на гаражний бокс № [NUMBER] , ряд 7 в ГБК «Вікторія». Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) було направлено запит до Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 13.01.2020 № 057031-135 щодо надання інформації чи отримували власники гаражних боксів дозвільні документи на будівництво об`єктів нерухомого майна на [ADDRESS] . Листом Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 24.01.2020 № 073-1066 повідомлено, що Департаментом за адресою [ADDRESS] будь-які дозвільні документи, що дають право на виконання підготовчих, будівельних робіт та засвідчують готовність до експлуатації об`єкта будівництва (гаражних боксів) не видавалося та не реєструвалося. Отже, в діях [PERSON] наявні ознаки самовільного зайняття земельної ділянки на [ADDRESS] . Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Козаєвої Н.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 25.11.2016 № 32552579 на земельну ділянку, обліковий код: 91:066:0005 за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1095626280000 за [PERSON] , зобов`язати [PERSON] звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, орієнтовною площею 20,1 кв.м. по [ADDRESS] (код ділянки 91:066:0005), привівши її у придатний для використання стан. До закінчення підготовчого судового засідання позивач подав заяву про зміну предмета позову (відповідно до ухвали Подільського районного суду м. Києва від 28.09.2023, занесеної до протоколу судового засідання, заява прийнята до розгляду) згідно якої просив визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Козаєвої Н.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ід 25.11.2016 № 32552579 на об`єкт нерухомого майна, що розташований на земельній ділянці, обліковий код: 91:066:0005 за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1095626280000 за [PERSON] , зобов`язати [PERSON] звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, орієнтовною площею 20,1 кв.м. по [ADDRESS] (код ділянки 91:066:0005), привівши її у придатний для використання стан. У письмових поясненнях приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Козаєва Н.М. вказала на те, що вона не є належним відповідачем у справі, а тому просила у позові до неї відмовити. У відзиві на позов, [PERSON] , заперечуючи проти позову, вказав наступне. Відповідно до рішення виконавчого комітету Шевченківської районної ради народних депутатів «Про організацію відкритої стоянки для транспортних засобів, що належить громадянам» № 54 від 23.02.1987, серед іншого дозволено організацію та будівництво кооперативної стоянки для транспортних засобів, що належить громадянам, по проспекту Правди навпроти універсаму «Виноградар» на території, яка прилягає до рогу саду. Належний йому гараж № [NUMBER] в 7 ряді був збудований господарчим способом в 1990 році на території автостоянки на [ADDRESS] . Рік побудови підтверджується технічним паспортом на гараж та довідкою № 160 від 28.09.2009 року, що видана ГА «Вікторія». 04.06.1997 була проведена державна реєстрація гаражного автокооперативу «Вікторія», він є членом гаражного автокооперативу «Вікторія. Відповідно до п. 10 розпорядження Київського міського голови «Про погодження місць розташування об`єктів» № 969-МГ від 03.08.2001 гаражному автокооперативу «Вікторія» Шевченківського району, за умови виконання п. 10.1. цього розпорядження, погоджено місце розташування автостоянки на [ADDRESS] на землях міської забудови орієнтовною площею 1,45 га. Рішенням Київської міської ради «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гаражному автокооперативу « Вікторія » на [ADDRESS] для експлуатації та обслуговування гаражів та автостоянки» № 342/9830 від 23.10.2013 було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гаражному автокооперативу « Вікторія » на [ADDRESS] орієнтовною площею 1,45 га (земельна ділянка комунальної власності територіальної громади міста Києва) в короткострокову оренду на 5 років для експлуатації та обслуговування гаражів та автостоянки згідно з планом-схемою. У 2014 році на замовлення гаражного автокооперативу «Вікторія» було розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ГА « Вікторія » для експлуатації та обслуговування гаражів та автостоянки за адресою: [ADDRESS] (обліковий код земельної ділянки 91:066:005). Ураховуючи вищевказані обставини щодо прийняття відповідних рішень виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів, з подальшим прийняттям розпорядження Київським міським головою і прийняттям відповідного рішення Київською міською радою, твердження позивача у позовній заяві про те, що Київська міська рада жодних рішень щодо передачі земельної ділянки під будівництво ні відповідачу, ні іншим особам у власність чи користування не приймала - не відповідають дійсним обставинам справи. Не відповідає дійсним обставинам і твердження позивача про те, що земельна ділянка по [ADDRESS] не була відведена у відповідності до вимог законодавства для будівництва нерухомого майна. Єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна є технічний паспорт на такий об`єкт. На час побудови гаража (1990 рік) чинне законодавство не вимагало обов`язкової реєстрації нерухомого майна. Таким чином, гараж не є самочинним та самовільним будівництвом, так як відповідний дозвіл видавався уповноваженим на це органом (виконавчим комітетом Київської міської ради депутатів), відповідно до чинного на час побудови законодавства (1990 рік). Крім того, відповідач вказав на пропуск строку позовної давності, зазначивши, що рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно було прийняте нотаріусом 19.11.2016, а право власності на гараж в свою чергу, взагалі виникло в 1990 році після закінчення його будівництва, якому передувало відповідне рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів. Посилаючись на зазначені обставини, відповідач просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Відповідно до ухвали Подільського районного суду м. Києва від 16.03.2023, зазначеної у протоколі судового засідання, в якості третьої особи без самостійних вимог у справі було залучено гаражний кооператив «Вікторія». Відповідно до ухвали Подільського районного суду м. Києва від 28.09.2023, зазначеної у протоколі судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Козаєва Н.М. подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник гаражного кооперативу «Вікторія» у судове засідання не з`явився та причини неявки суду не повідомив, гаражний кооператив «Вікторія» був повідомлений про дату та час судового засідання. Суд, відповідно до ст. 223 ЦПК України ухвалив розглядати справу за відсутності вказаних учасників справи. У судовому засіданні представник позивача підтримав позов з викладених у ньому підстав та просив його задовольнити. Крім того, у судовому засіданні 04.04.2024 представник позивача, заперечуючи проти застосування строку позовної давності, вказав на те, що Київською міською радою строк позовної давності не пропущений, оскільки про самовільне заняття земельної ділянки позивачу стало відомо після проведення Департаментом земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації обстеження земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] (обліковий код: 91:066:0005) у Подільському районі міста Києва 31.01.2020. Представник відповідача проти задоволення позову заперечив, просив у його задоволенні відмовити у повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази у їх сукупності, дійшов наступного висновку. Судом установлено, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 18.12.2019 гараж № [NUMBER] у гаражному кооперативі «Вікторія», за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 20,1 кв.м. на праві власності зареєстрований за [PERSON] , дата реєстрації - 19.11.2016. Право власності було зареєстроване на підставі довідки, серія та номер: № 180, виданий 07.11.2016, видавник: Гаражний автокооператив «Вікторія»; довідка, серія та номер: 182, виданий 07.11.2016, видавник: ГК «Вікторія» (а.с. 18-19 т. 1). Відповідно до листа Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю м. Києва останній не видавав, не реєстрував документів, що дають право на виконання підготовчих, будівельних робіт та засвідчують готовність до експлуатації об`єкта будівництва (гаражні бокси) за адресою: [ADDRESS] (а.с. 20 т. 1). Згідно з листом КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 29.10.2019 згідно з даними реєстрових книг КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» за адресою: [ADDRESS] проведена реєстрація права власності на гаражний бокс № [NUMBER] , р. 6 в ГБК «Вікторія» за фізичною особою (а.с. 21 т. 1). 31.01.2020 Департаментом земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації було проведено обстеження земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] (обліковий код: 91:066:0005) у Подільському районі міста Києва та за результатами складено Акт обстеження земельної ділянки № 20-0050-07. Обстеження проведено на підставі Порядку здійснення самоврядного контролю за використанням та охороною земель в м. Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 25.09.2003 № 16/890. У ході вказаного обстеження земельної ділянки встановлено, що земельна ділянка площею 1,4548 га (обліковий код: 91:066:0005) на [ADDRESS] згідно з даними міського земельного кадастру обліковується за гаражним автокооперативом « Вікторія »; за поданням Департаменту земельних ресурсів Київська міська рада не приймала рішень щодо передачі (надання) зазначеної земельної ділянки в користування (власність); інформація щодо державної реєстрації вказаної земельної ділянки у державному земельному кадастрі та державної реєстрації речових прав на неї у міському земельному кадастрі відсутня; зазначена земельна ділянка огороджена парканом та охороняється, в її межах розташовано індивідуальні збірно-розбірні та цегляні гаражі у загальній кількості 327 одиниць, двоповерхова будівля мийки автомобілів та будівля охорони (а.с. 22-25 т. 1). Рішенням Київської міської ради від 23.10.2013 № 342/9830 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гаражному автокооперативу « Вікторія » надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою на [ADDRESS] , орієнтовною площею 1,45 га для експлуатації та обслуговування гаражів та автостоянки згідно з планом-схемою. На даний час процес оформлення вказаної земельної ділянки не завершений та вона перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Києва. Відповідно до довідки гаражного автокооперативу «Вікторія» від 28.09.2009 № 160 та відповідно до довідки гаражного автокооперативу «Вікторія» від 07.11.2016 № 180 [PERSON] є власником гаражного боксу № [NUMBER] площею 21,0 кв.м. по [ADDRESS] . Сума пайового внеску за гаражний бокс сплачено 27.06.1990. Гаражний бокс в ГБК (ОК) « Вікторія » побудований господарчим способом та введений в експлуатацію 20.12.1990 (а.с. 110-111). Відповідно до довідки гаражного автокооперативу «Вікторія» від 07.11.2016 № 182 та від 17.02.2022 № 97 [PERSON] є членом гаражного автокооперативу «Вікторія» (а.с. 112). Позивач, обґрунтовуючи позов до [PERSON] та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Козаєвої Н.М. вказував на те, що рішення про передачу спірної земельної ділянки для побудови гаражу Київська міська рада не приймала, у зв`язку з чим, [PERSON] без належних правових підстав, самовільно збудував гараж, а тому позивач просить визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, зобов`язати [PERSON] звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, орієнтовною площею 20,1 кв.м. по [ADDRESS] (код ділянки 91:066:0005), привівши її у придатний для використання стан. Щодо позовних вимог Київської міської ради до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Козаєвої Н.М. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, тоді як установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 у справі № 757/39920/15-ц, від 27.03.2019 у справі № 520/17304/15-ц, від 01.04.2020 у справі № 520/13067/17, від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20)). Позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно не може бути заявлена до приватного нотаріуса, яку позивач визначив співвідповідачем. Приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду у разі задоволення вимоги щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був він залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений. Спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено аналогічний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Такий висновок суду відповідає висновкам, викладеним, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16, від 16.01.2019 у справі № 755/9555/18, від 21.08.2019 у справі № 805/2857/17-а, від 15.01.2020 у справі № 587/2326/16-ц, від 26.02.2020 у справі № 287/167/18-ц, від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано. З установлених судом обставин, а також виходячи зі змісту та характеру спірних правовідносин, вбачається те, що спір у даній справі виник у позивача з [PERSON] , за яким зареєстровано право власності на гараж. Таким чином, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Козаєва Н.М. не є належним відповідачем у справі. Установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та що відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє в позові до такого відповідача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 552/6381/17, від 01.04.2020 у справі № 520/13067/17, від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20). Оскільки приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Козаєва Н.М. не є належним відповідачем у справі, у позові до неї слід відмовити саме з цієї підстави. Щодо позовної вимоги Київської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Козаєвої Н.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ід 25.11.2016 № 32552579 на об`єкт нерухомого майна, що розташований на земельній ділянці, обліковий код: 91:066:0005 за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1095626280000 за [PERSON] . Київська міська рада, обґрунтовуючи позов в цій частині, зокрема, вказувала на те, що [PERSON] незаконно зареєстрував за собою право власності на гараж на земельній ділянці, яка перебуває у комунальній власності, оскільки рада жодних рішень щодо передачі спірної земельної ділянки йому під будівництво у власність чи користування не приймала. Згідно з ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способи захисту цивільних прав та інтересів, перелік яких не є вичерпним, визначені ст. 16 ЦК України. У категорії справ, за обставинами яких певна особа неправомірно зареєструвала право власності на самочинно побудоване майно, неналежною є як вимога про скасування рішення (запису) про реєстрацію права власності, так і вимога про припинення права власності. Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.11.2023 року у справі № 916/1174/22 (провадження № 12-39гс23). Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію про те, що позовні вимоги про визнання незаконними та скасування рішень про державну реєстрацію прав, визнання недійсними свідоцтва про право власності, визнання недійсними договорів, які заявлені саме у зв`язку зі здійсненням самочинного будівництва, є неефективними способами захисту (постанови Верховного Суду від 27 квітня 2022 року у справі № 521/21538/19, від 02 червня 2021 року у справі № 509/11/17, від 09 листопада 2022 року у справі №2-325/11, від 24 березня 2021 року у справі №200/2192/18, від 21 вересня 2022 року у справі №461/3490/18 та від 30 вересня 2022 року у справі №201/2471/20). Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20). Оскільки позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, правових підстав для задоволення позову в частині вимог про визнання протиправним та скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Козаєвої Н.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ід 25.11.2016 № 32552579 на об`єкт нерухомого майна, що розташований на земельній ділянці, обліковий код: 91:066:0005 за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1095626280000 за [PERSON] немає. Щодо позовних вимог Київської міської ради до [PERSON] про зобов`язання [PERSON] звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, орієнтовною площею 20,1 кв.м. по [ADDRESS] (код ділянки 91:066:0005), привівши її у придатний для використання стан. Відповідно до ст. 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; в) землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону. Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону (абз. 1 ч. 1 ст. 116 ЗК України). За змістом ст. ст. 123, 124 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування, а також передача таких земельних ділянок в оренду здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Отже, єдиною підставою для громадян та юридичних осіб набуття права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності, є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених Земельним кодексом України. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України) Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Доказів того, що спірна земельна ділянка була надана [PERSON] та / або гаражному кооперативу «Вікторія» для будівництва гаражу на підставі відповідного рішення органу місцевого самоврядування, позивачем суду не надано. Крім того, Земельним кодексом України (в редакції від 15.03.1991 зі змінами та доповненнями) в статті 22 було передбачено, що приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, забороняється. Подібні правові приписи містились і в статті 125 ЗК України від 25.10.2001 (в редакції до 05.03.2009) де було також наголошено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. З 05.03.2009 ст. 125 ЗК України викладена у новій редакції та відповідно до якої право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Отже, в контексті спірних правовідносин та за змістом наведених норм законодавець пов`язує момент виникнення права власності та користування земельною ділянкою з необхідністю отримання відповідних документів, що посвідчують право на землю та державною реєстрацію такого права. Водночас, відповідних правовстановлюючих документів на землю та подальшої державної реєстрації права власності або користування спірною земельною ділянкою за [PERSON] та / або гаражним кооперативом «Вікторія» відповідачем суду не надано. При цьому, додані [PERSON] до відзиву на позов докази не є тими документами, які у розумінні чинного законодавства надають йому право на користування спірною земельною ділянкою. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (ч. 1 ст. 373 ЦК України). Елементом особливої правової охорони землі є норма частини другої статті 14 Конституції про те, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону; право власності на землю гарантується Конституцією України (ч. 2 ст. 373 ЦК України). Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (ч. 4 ст. 373 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Згідно із ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, правовий режим самочинного будівництва врегульовано статтею 376 ЦК України. Норми зазначеної статті є правовим регулятором відносин, які виникають у зв`язку із здійсненням самочинного будівництва. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.11.2023 у справі № 916/1174/23 провадження № 12-39гс23 звернула увагу на те, що ст. 376 ЦК України розміщена у главі 27 «Право власності на землю (земельну ділянку)», тобто правовий режим самочинного будівництва пов`язаний з питаннями права власності на землю. Знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18). З огляду на викладене, самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки. Разом із цим сам по собі факт державної реєстрації права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду, не слід розглядати як окреме відносно факту самочинного будівництва порушення прав власника земельної ділянки. Здійснення самочинного будівництва порушує права власника земельної ділянки, у тому числі у разі відсутності державної реєстрації права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за відповідною особою. Факт самочинного будівництва змушує власника земельної ділянки діяти з урахуванням того, що на відповідній земельній ділянці наявні певні об`єкти нерухомості - що обмежує можливості як користування, так і розпорядження земельною ділянкою. Отже, самочинно побудоване нерухоме майно, право власності на яке не зареєстроване за жодною особою, все одно обмежує власника відповідної земельної ділянки в користуванні та розпорядженні такою земельною ділянкою. Права власника земельної ділянки порушуються в результаті факту самочинного будівництва, а не державної реєстрації права власності на самочинно побудоване майно. Державна реєстрація права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду поза встановленим статтею 376 ЦК України порядком за особою, яка таке будівництво здійснила, лише додає до вже існуючих фактичних обмежень (які з`явились безпосередньо з факту самочинного будівництва) власника земельної ділянки в реалізації свого права власності додаткові юридичні обмеження. (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 916/1174/23 провадження № 12-39гс23). Отже, здійснення [PERSON] самочинного будівництва гаражу порушує права Київської міської ради на користування та розпорядження земельною ділянкою, на якій гараж побудований. Для захисту порушених прав Київська міська рада у позовних вимогах до [PERSON] визначилася зі способом захисту порушених прав шляхом зобов`язання [PERSON] звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, орієнтовною площею 20,1 кв.м. по [ADDRESS] (код ділянки 91:066:0005), привівши її у придатний для використання стан. Суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19) та багатьох інших. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98). Можливі способи захисту прав особи - власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, прямо визначені статтею 376 ЦК України, яка регулює правовий режим самочинно побудованого майна. Відповідно до ч.ч. 3 - 5 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Отже, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.11.2023 у справі № 916/1174/23 провадження № 12-39гс23 вказала на те, що спір щодо подальшої юридичної долі самочинно побудованого майна вирішується виключно відповідно до статті 376 ЦК України, тобто за вимогами про знесення такого майна або про визнання права власності на таке майно. Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за нею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, хоча безпосередньо і не закріплений у такому вигляді в законі, знаходить вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (постанови від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16, від 03.04.2019 у справі № 921/158/18, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19, від 20.07.2022 у справі № 923/196/20)). Згідно з вказаним принципом особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 263/6022/16-, від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19 від 20.07.2022 у справі № 923/196/20). Крім того, не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці. Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності на об`єкт нерухомого майна набуває той, хто має речове право на земельну ділянку (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 від 20.07.2022 у справі № 923/196/20). Отже, застосування положень ч.ч. 3-5 ст. 376 ЦК України призводить до вирішення спору між особою - власником земельної ділянки та особою, що здійснила самочинне будівництво, і, зокрема, захищає права власника земельної ділянки. Відтак, ураховуючи правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно, В контексті спірних правовідносин, ураховуючи зміст позовних вимог та їх обґрунтування, вбачається неможливість повернення власнику земельної ділянки з приведенням її у придатний для використання стан без знесення самочинно побудованого нерухомого майна. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Так само кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, що прямо передбачено у ч. 2 ст. 15 ЦК України. Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004, поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а є лише однією з необхідних умов реалізації встановленого права. При цьому необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні ст. 76 ЦПК України доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача; порушення (невизнання або оспорювання) означеного права/інтересу відповідачем; належність обраного способу судового захисту (з точки зору адекватності порушення і спроможності його усунути та поновити (захистити) право або інтерес та закріплення положеннями діючого законодавства). Тобто, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76). Оскільки належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно, а в контексті спірних правовідносин, ураховуючи зміст позовних вимог та їх обґрунтування, вбачається неможливість повернення власнику земельної ділянки з приведенням її у придатний для використання стан без знесення самочинно побудованого нерухомого майна, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не є належним та ефективним способом захисту порушеного права. При цьому, застосування обраного позивачем способу захисту порушеного права не призведе до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду, що, в свою чергу, не відповідає принципу процесуальної економії, відповідно до якого застосування судом того чи іншого способу захисту має забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Оскільки обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові, позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, а тому правових підстав для задоволення позову в частині вимог до [PERSON] про зобов`язання останнього звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, орієнтовною площею 20,1 кв.м. по [ADDRESS] (код ділянки 91:066:0005), привівши її у придатний для використання стан, немає. [PERSON] просив застосувати строк позовної давності. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави. Суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, у зв`язку з чим, відмовляє у задоволенні позову саме з цих підстав.

Outcome: dismissed