Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати його особистою приватною власністю: житловий будинок загальною площею 62,0 кв.м. з господарськими спорудами, що розташований на земельній ділянці площею 0,0700 га, кадастровий номер 5325484201:01:001:0095, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] ; земельну ділянку площею 0,2900 га, кадастровий номер 5325484201:01:001:0094, надану для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та земельну ділянку площею 0,0700 га, кадастровий номер 5325484201:01:001:0095, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташовану в [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 26.03.2004 року між ним та відповідачем був зареєстрований шлюб. Рішенням Печенізького районного суду Харківської області від 20.03.2014 року шлюб між ними розірвано. За час перебування у шлюбі позивачем було придбано за особисті кошти та зареєстровано на своє ім`я житловий будинок загальною площею 62,0 кв.м. з господарськими спорудами та земельні ділянки площею 0,2900 га, кадастровий номер 5325484201:01:001:0094 та площею 0,0700 га кадастровий номер 5325484201:01:001:0095, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Оскільки, вищевказане нерухоме майно було придбане за час шлюбу, воно автоматично являється спільною сумісною власністю подружжя. Проте, всі кошти, за які було придбано вищезазначене нерухоме майно, були подаровані матір`ю позивача, а саме: [PERSON] на підставі договору дарування грошових коштів №б/н від 10.06.2011 року в сумі 40000 грн. З таких підстав, вважає зазначене майно його особистою власністю. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Представник позивача, адвокат Салашний М.О. в судовому засіданні повідомив, що позивач згідно договору купівлі-продажу є власником житлового будинку з господарськими спорудами, та двох земельних ділянок, що розташовані по [ADDRESS] . Стосунки позивач і [PERSON] не підтримують, місце її перебування невідомо. Після розірвання шлюбу вимоги стосовно поділу майна не заявляла. Просить позовні вимоги задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином шляхом опублікування оголошення про виклик відповідача на офіційному веб-сайті судової влади України на сторінці Чутівського районного суду Полтавської області відповідно до приписів ч. 11 ст. 128 ЦПК України. Про поважні причини своєї неявки суду вона не повідомила, заяв про відкладення розгляду справи, розгляд справи за її відсутності чи заперечень проти позовних вимог від неї не надходило. Тому суд визнає неявку відповідача з неповажних причин, та, у відповідності зі ст. 280 ЦПК України, вважає за необхідне ухвалити по справі заочне рішення. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлень про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Свідок [PERSON] пояснила суду, що вона є матір`ю позивача. В 2014 році її сином був придбаний житловий будинок з господарськими спорудами та дві земельні ділянки, що розташовані в с. Черняківка, Чутівського району, Полтавської області. Свідок дала сину 40000 грн. на придбання даного будинку, про що склали письмовий договір. Коли укладали договір дарування грошових коштів відповідач не була присутня, але про подаровані кошти вона знала На той час в них було троє дітей, невістка [PERSON] ніде не працювала, працював лише син. Приблизно в 2015-2016 році невістка покинула дітей та чоловіка і з того часу вони взагалі не знають де вона. Оскільки дітям необхідно платити за навчання, то вони хотіли продати цей будинок. Син часто хворіє. Суд, заслухавши пояснення представника позивача та показання свідка, з`ясувавши обставини та дослідивши матеріали справи, дійшов таких висновків. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] (а.с.10). Рішенням Печенізького районного суду Харківської області від 20.03.2014 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.24-29). Згідно договору дарування грошових коштів від 10.06.2011 року [PERSON] подарувала [PERSON] грошові кошти в сумі 40000,00 грн. з метою придбання останнім житлового будинку з господарськими спорудами та земельних ділянок площею 0,2900 га, кадастровий номер 5325484201:01:001:0094 та площею 0,0700 га кадастровий номер 5325484201:01:001:0095, що розташовані за адресою: [ADDRESS] (а.с.11). Оригінал договору дарування було оглянуто в судовому засіданні судом. Як вбачається з Договору купівлі-продажу від 11.08.2011 року [PERSON] придбав у [PERSON] у власність житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований на земельній ділянці площею 0,0700 га, кадастровий номер 5325484201:01:001:0095, наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та на земельній площею 0,2900 га, кадастровий номер 5325484201:01:001:0094, наданої для ведення особистого селянського господарства в [ADDRESS] , який має загальну площу 62,0 кв.м, житловою площею 30,9 кв.м. (а.с.13). Згідно Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11.08.2011 року [PERSON] прийняв у власність земельну ділянку площею 0,0700 га, кадастровий номер 5325484201:01:001:0095, наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в [ADDRESS] (а.с.16). Згідно Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11.08.2011 року [PERSON] прийняв у власність земельну ділянку площею 0,2900 га, кадастровий номер 5325484201:01:001:0094, наданої для ведення особистого селянського господарства в [ADDRESS] (а.с.20). Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав № 387903180 від 23.07.2024 року, 19.07.2024 року право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] (а.с.15). Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав № 387900344 від 23.07.2024 року та № 387901270 від 23.07.2024 року, 19.07.2024 року право власності на земельну ділянку площею 0,0700 га, кадастровий номер 5325484201:01:001:0095, та на земельну ділянку площею 0,2900 га, кадастровий номер 5325484201:01:001:0094, зареєстровано за [PERSON] (а.с.18, 22). Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і особа не зобов`язана доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. При цьому належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття. За змістом вказаної статті особистою приватною власністю дружини, чоловіка, серед іншого, є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. В пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти,за які таке майно було набуте (джерело набуття), У зв`язку з викладеним в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу, або у період спільного проживання осіб без реєстрації шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя або цих осіб. Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, суд вважає, що спірне майно є придбаним за особисті кошти [PERSON] , а тому є визначені законом підстави для задоволення позову. Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. За частиною шостою вищевказаної статті, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи, що позивача звільнено від сплати судового збору, а суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подання до суду позовної заяви в розмірі 3633,60 грн. (1211,20 х 3 = 3633,60) гривень.

Outcome: approved