Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-25 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання за нею права власності на частку будинку та земельної ділянки, які набуті у шлюбі. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з відповідачем [PERSON] вона уклала шлюб 04.09.1999 року, який був зареєстрований у Новгород-Сіверському відділі ДРАЦСу у Новгород-Сіверському районі Чернігівської області, актовий запис № 69. Під час перебування у шлюбі, а саме 27.08.2001 року, на підставі Договору купівлі-продажу частини житлового будинку, який було посвідчено приватним нотаріусом Новгород-Сіверського районного нотаріального округу Глазковою О.І. за реєстраційним № 1287 ними було придбано у власність 2/3 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських споруд за адресою: [ADDRESS] . Даний будинок було придбано за кошти, які були накопичені їх сім`єю під час шлюбу в розмірі 10800 грн., то кошти сплачені продавцю до 27.08.2004 року в розмірі 3850 грн. відповідно до п.3 умов Договору. Після остаточного розрахунку з продавцем, ними було здійснено ремонт будинку та виділено його в окремий цілий об`єкт нерухомого майна. За результатами виділу, відповідачем [PERSON] на своє ім`я було отримано свідоцтво про право власності серії [NUMBER] від 26.12.2012 року, видане виконавчим комітетом Новгород-Сіверської міської ради. Також відповідачем, як власником спірного будинку, на підставі рішення Новгород-Сіверської міської ради №130 від 27.09.2001 року було отримано у власність 0,14 га. земельної ділянки для обслуговування житлового будинку і господарських споруд та ведення особистого селянського господарства, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії ІІ-ЧН №000459, виданим на ім`я [PERSON] .. Через наявність різних поглядів на подальше існування їх сім`ї, та відсутністю порозуміння у вирішенні побутових та сімейних питань, а також виникнення між ними суперечок, під час яких відповідач все частіше підіймає питання законності її перебування у спірному будинку, який відповідно до правовстановлюючого документу оформлений на його ім`я, позивачка змушена звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 22.05.2023 року зазначену позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи. Відповідач [PERSON] скористався правом на подання відзиву на позовну заяву та 24.07.2023 року, діючи через адвоката Костюченка К.В., був поданий відзив, в якому представник просить задовольнити позов [PERSON] частково, визнавши за позивачкою право власності на 9/50 частин будинку за адресою: [ADDRESS] , а у позові про визнання права власності на частку земельної ділянки відмовити повністю, оскільки він не погоджується з тим, що спірний будинок був придбаний за кошти накопичені за рахунок доходів сім`ї за період шлюбу, тобто з 04.09.1999 року по серпень 2001 року, натомість стверджує, що 7000 грн. відповідач [PERSON] виплатив продавцю будинку в м. Новгород-Сіверський з особистих коштів, що були виручені від продажу квартири в м. Ніжин, яка на праві спільної власності належала [PERSON] , його матері та сестрі. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставною для віднесення майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Відтак частка позивачки у спірному будинку має становити 9/50, оскільки платіж в 3800 грн. був відстрочений аж на 3 роки і виплачувався з спільних коштів сім`ї. Що стосується земельної ділянки, то на думку відповідача вона взагалі не може бути поділена, оскільки отримана відповідачем безоплатно на підставі рішення Новгород-Сіверської міської ради за №130 від 27.09.2001 року внаслідок приватизації, тому належить до особистої приватної власності чоловіка. 27.07.2023 року позивачкою [PERSON] була подана відповідь на відзив, в якій не погоджуючись з доводами та аргументами відповідача вона зазначає, що майно придбане у шлюбі вважається спільною сумісною власністю подружжя, і на особу, яка не погоджується з даним принципом, покладається тягар доведення цього перед судом. Зазначає, що в договорі купівлі-продажу частини будинку відсутні будь-які застереження про сплату відповідачем особистих коштів в розмірі 7000 грн. Разом з тим позивачка не заперечує, що в 2001 році відповідач разом зі своєю матір`ю та сестрою продав квартиру в м. Ніжині, Чернігівської області, однак зазначає, що це відбулось задовго до купівлі ними частини будинку і кошти від продажу цієї квартири отримала саме мати відповідача та витратила їх на погашення заборгованості із комунальних платежів, а також купівлю житла для себе однієї. Будь-які особисті кошти відповідача, які б він міг отримати від продажу його частки в квартирі в м. Ніжин - при придбанні ними частини будинку [INFO] м. Новгород-Сіверський, не сплачувались, адже на той час таких коштів не існувало. Що стосується позовних вимог про визнання права власності на частку земельної ділянки, то вони підлягають задоволенню виходячи з вимог Закону. Також, 03.08.2023 року представником відповідача [PERSON] - адвокатом Костюченко В.К. було подано заперечення на відповідь на відзив, з якого вбачається, що представник визнає, що в договорі купівлі-продажу частини будинку в м. Новгород-Сіверський дійсно відсутнє застереження про придбання будинку за особисті кошти відповідача, хоча з огляду на умови договору, в якому передбачена відстрочка частини оплати, такого застереження там і не повинно було бути. Стверджує, що це робить доводи відповідача небездоганними, проте не такими, що не заслуговують на увагу. Зазначає що в такому випадку, коли позиції обох сторін небездоганні, а доказів для однозначних висновків недостатньо, дозволяється застосування стандарту доказування «баланс ймовірностей», згідно з яким факт визнається доведеним тоді, коли комплекс представлених стороною доказів дозволяє прийти до висновку про те, що спірний факт ймовірніше існує, аніж не існує. Також зазначає, що правило ч.2 ст.120 Земельного кодексу України не підлягає застосуванню до всієї земельної ділянки, яке належить відповідачеві, земельна ділянка з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства взагалі не переходить до інших осіб у разі відчуження частки будинку відповідно до ч.2 ст.120 Земельного кодексу України. Ухвалою Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 31.10.2023 року було витребувано у КП «Ніжинське міжміське бюро технічної інвентаризації Чернігівської обласної ради» відомості про те, чи мав місце продаж квартири [ADDRESS] , в 2000-2001 році, співвласником якої був [PERSON] . У разі, якщо договіркупівлі-продажу укладався надати суду його завірену копію, а також технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] . У судове засіданні позивачка [PERSON] не з`явилась, але її інтереси в суді представляє адвокат Рязанець А.А., який в режимі відеоконференції підтримав позовні вимоги з підстав зазначених в позовній заяві, звернув увагу суду на те, що свідок [PERSON] повідомляє суду про продаж квартири в м.Ніжин у 2001 році та передачу частини коштів з продажу квартири сину [PERSON] , але куди саме їх витратив відповідач невідомо. На уточнююче запитання суду відповів, що на момент купівлі частини будинку в м. Новгород-Сіверський позивачка знаходилась у відпустці по догляду за дитиною. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Костюченко В.К. у судовому засіданні просив суд задовольнити позов частково, а саме визнати за позивачкою право власності на 9/50 часток домоволодіння, оскільки під час розгляду справи судом з`ясувалось, що перший внесок за придбання будинку у розмірі 7 000 грн. сплатив [PERSON] , а залишкову суму розстрочки у розмірі 3800 грн. було сплачено за рахунок спільних коштів сторін. Що стосується земельних ділянок, то на його думку позивачці слід визначити частку від земельної ділянки для будівництва та обслуговування будинку, пропорційно її частини будинку. Зазначив, що суд має перевіряти джерело придбання майна, а у відповідача на момент придбання частини будинку були кошти від продажу квартини в м.Ніжин Чернігівської області, про що у судовій справі є відповідні документи. Відповідач [PERSON] підтримав позицію свого представника - адвоката Костюченка В.К.. Допитана в якості свідка [PERSON] у судовому засіданні повідомила суду, що до придбання її сином [PERSON] частини будинку у [ADDRESS] під час його шлюбу вона являлась співвласницею 3-х кімнатної квартири в м. Ніжин, Чернігівської області. Кошти від продажу цієї квартири вона розділила на трьох, між нею, донькою та сином. Сину вона віддала 1000 доларів США, якими він розрахувався за купівлю частини будинку в м. Новгород-Сіверський, але вона особисто не була присутня при укладанні договору купівлі-продажу будинку, про це їй відомо зі слів сина. Заслухавши вступне слово сторін, покази свідка, дослідивши матеріали справи, відзив на позовну заяву, відповідь на відзив та заперечення (на відповідь на відзив), судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. 04.09.1999 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстрований Новгород-Сіверським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Новгород-Сіверському районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис №69 від 04.09.1999 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданого повторно 15.02.2023 року серії [NUMBER] (а.с.4). Відповідно до копії договору купівлі-продажу від 27.08.2001 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , останній купив 2/3 частки жилого будинку з належною часткою надвірних будівель та споруд під номером [ADDRESS] . На земельній ділянці розташований один цегляний жилий будинок означений в плані А-1, жилою площею 32,4 кв. метрів, Б-1 цегляний сарай, В-1, Г-1 сараї дощаті. Продаж цей вчинено за десять тисяч вісімсот гривень, з яких сім тисяч двадцять гривень продавець одержала від покупця до підписання договору, а три тисячі вісімсот п`ятдесят гривень, що становить сімсот доларів США покупець [PERSON] зобов`язується виплатити продавцю в строк не пізніше двадцять сьомого серпня дві тисячі четвертого року (а.с.6). Згідно копії інвентаризаційної справи №1505 на домоволодіння [ADDRESS] , яке складалось з житлового будинку А-1, розмірами: 8,00 х 8,66 х 9,01, з прибудовою а-1, розмірами: 11,00 х 3,21 х 3,40 та сараєм Б-1. Згідно повідомлення КП «Новгород-Сіверське МБТІ» №25 від 25.02.2025 року, загальна площа всього будинку, розташованого в [ADDRESS] станом на 27.08.2001 року складала 81,2 кв.м. в тому числі житлова 32,4 кв.м.. [PERSON] придбав 2/3 частини будинку з надвірними будівлями згідно договору купівлі-продажу від 27.08.2001 року, всього загальною площею 57,0 кв.м., в тому числі житловою 22,0 кв.м. В подальшому, прибудова а-1 була перебудована, внаслідок чого загальна площа збільшилась з 57,0 кв.м. до 71,0 кв.м., а житлова з 22,0 кв.м. до 28,4 кв.м., що підтверджується копією технічного паспорту на житловий будинок від 20.12.2012 року. Вищевказаний житловий будинок було зареєстровано на ім`я [PERSON] в КП «Новгород-Сіверське міжміське бюро технічної інвентаризації за номером запису 1085 в книзі 8 (а.с.9-11,42). Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна - житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 71 кв.м., житловою площею 28,4 кв.м., право приватної власності на який було зареєстровано в реєстрі 26.12.2012 року №38841504 за [PERSON] у розмірі 1/1 частки, на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 26.12.2012, виданого виконавчим комітетом Новгород-Сіверської міської ради (а.с.8,41,42). Також, на підставі рішення Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області №130 від 27.09.2001 року [PERSON] була передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,14 га на території Новгород-Сіверської міської ради для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства, що підтверджується копією державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ЧН №000459 (а.с.7). Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частин 1, 3 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. У ч.1 ст. 71 СК України визначено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому, суд бере до уваги, що факт реєстрації спільного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя (титуального власника) не означає, що воно належить лише цій особі, про що неодноразово зазначав Верховний Суд, зокрема, у постанові від 01.04.2020 року у справі №462/518/18. Відповідно до ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 372 ЦК України у разі поділу майно, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно роз`яснень, викладених в абзаці четвертому пункту 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України). Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття. За змістом статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, серед іншого, є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. В пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 року (справа № 6-399-цс17). Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, суд зобов`язаний з`ясувати, чи це майно може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, чи є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Разом з тим, ч. ч. 6, 7 ст. 57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Зазначене дає підстави для висновку, що обов`язок доведення факту набуття за час шлюбу майна, як об`єкту права приватної власності, покладається на того з подружжя, який посилається на дану обставину, а його (факту) спростування на іншого. З наданих за запит суду відповіді КН «Ніжинське МБТІ» від 13.12.2023 року та копії договору купівлі-продажу квартири від 18.05.2001 року в [ADDRESS] вбачається, що співвласники [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] продали належну їм квартиру за вказаною адресою за 27 461 грн. (а.с.51-52). Під час розгляду справи з досліджених письмових доказів та показів свідка [PERSON] встановлено, що відповідач [PERSON] дійсно був співвласником квартири в м. Ніжин, Чернігівської області, яка була продана 18.05.2001 року за 27 461 грн., з яких згідно показів свідка [PERSON] відповідачу було передано 7000 грн. для придбання частини спірного житлового будинку. З договору купівлі-продажу 2/3 частини житлового будинку в [ADDRESS] від 27.08.2001 року вбачається, що [PERSON] одразу сплатив продавцю 7020 грн., а сплата 3850 грн. була відстрочена до 27.08.2004 року. Хоча відповідачем не надано суду беззаперечних доказів того, що 7020 грн. це ті кошти, які від отримав від продажу квартири м. Ніжин, але враховуючи незначний проміжок часу між правочинами, розмір грошової частки, яку [PERSON] отримав від продажу квартири в м. Ніжин, та яку сплатив за купівлю частини будинку [ADDRESS] , а також те, що позивачкою не надано суду ніяких доказів на підтвердження її доводів про купівлю будинку за кошти накопичені в період шлюбу, тобто з 04.09.1999 року по 27.08.2001 року, суд погоджується з доводами відповідача [PERSON] , що сплачені ним 7000 грн. в рахунок купівлі частини будинку в [ADDRESS] є його особистими коштами. За наведених обставин, суд вважає що частка відповідача [PERSON] у спірному житловому будинку разом з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] з врахуванням суми внесених ним особистих коштів в розмірі 7000 грн. є його особистою приватною власністю, а частка в будинку, що залишилась є спільною власністю подружжя. Визначаючи розмір часток кожного з подружжя в спірному домоволодінні, суд також враховує, що на момент придбання будинку його загальна площа складала 57,0 кв.м, а на даний час становить 71,0 кв.м., та шляхом наступного математичного розрахунку ( х=1925*71/10850 =140225/10850 = 12,9 ) встановив, що частка [PERSON] у спірному домоволодінні складає 13/71, а відповідно частка [PERSON] - 58/71. При вирішенні позовних вимог [PERSON] про визнання за нею права власності на 1/2 частку спірної земельної ділянки, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до п.5 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є : земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації. Згідно п.п. б, в ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування. Згідно п.п. а, в ч.3 ст.116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. З доводів відповідача судом встановлено, що він скористався своїм правом на безоплатну передачу йому у власність земельних ділянок загальною площею 0,14 га з цільовими призначеннями для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства , що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ІІ-ЧН № 000459, та вказана обставина позивачкою не заперечується. Відповідно до ч.1 ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно із ч.1 ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною 4 ст.120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Згідно п.18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» №7 від 16.04.2004 року судам роз`яснено, що відповідно до положень ст.ст.81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 09.12.2015 у справі № 6-814цс15. Суд, враховуючи те, що у кожного з подружжя, який має частку у будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку, та приходить до висновку про наявність фактичних та правових підстав для визнання за позивачкою [PERSON] права власності на 13/71 частин спірної земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку. При цьому приватизована відповідачем [PERSON] земельна ділянка з цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства поділу не підлягає. Таким чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову [PERSON] , з визнанням за нею права власності на 13/71 часток житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS] та визнанням права власності на 13/71 часток земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку за вказаною адресою, позовні вимоги в іншій частині задоволенню не підлягають. Ухвалою Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 29.07.2024 року були вжиті заходи забезпечення позову у виді заборони вчиняти дії щодо відчуження будь-якою особою об`єкта нерухомого майна - житлового будинку з господарськими та спорудами за адресою: [ADDRESS] , які підлягають скасуванню, після набрання рішенням законної сили. Звертаючись до суду з позовом, позивачка також просить стягнути з відповідача на її користь усі судові витрати, пов`язані із розглядом справи, що складаються з судового збору в сумі 1090,72 грн. та витрат на правову допомогу у розмірі 2300 грн. На підтвердження сплати судового збору в сумі 1090,72 грн., позивачка надала квитанцію №1020580184 від 10.05.2023 року, а на підтвердження понесених витрат правничої допомоги позивачкою було надано копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, копію договору №33/23 від 16.05.2023 року про надання правової допомоги, копію акту передачі-приймання виконаних робіт №33/23 від 16.05.2023 року, квитанцію №014 від 16.05.2023 року про сплату [PERSON] 2300 грн.. Відповідно до ч. 1, п.3 ч.2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір та інші витрати підлягають розподілу пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з врахуванням викладеного, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 310,59 грн. (1090,72/71*13) сплаченого судового збору та 421,00 грн. (2300/71*13) витрат за послуги адвоката.

Outcome: partial