Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-24 00:00:00

[PERSON] у грудні 2023 року звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Седлецька Т.А., про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільним сумісним майном подружжя та поділ такого майна. Позов мотивований тим, що вона ( [PERSON] ), [INFO] , проживала спільно з [PERSON] , [INFO] , з грудня 2012 року однією сім`єю. Водночас, [PERSON] до 23.06.2016 року перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою, шлюб між ними був розірваний відповідно до рішення Дарницького районного суду м.Києва у справі № 753/7241/16-ц від 23.06.2016 року, яким встановлено, що з другої половини 2012 року [PERSON] та [PERSON] не підтримують подружні стосунки, припинили спільне проживання, фактично проживають окремо один від одного, не підтримують сімейних стосунків, не ведуть спільне господарство. [PERSON] загинув [INFO] , про що 24.11.2022 року зроблений відповідний актовий запис № 22184 та видане свідоцтво про смерть. Вона та [PERSON] в період з 2014 до 2017 років спільно проживали за місцем реєстрації [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується актом № 4 про проживання, виданим ЖБК «Зв`язківець-1» від 18.04.2023 року. В період з березня 2017 року до 24.02.2023 року вона та [PERSON] разом проживали за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідками про фактичне місце проживання у житловому будинку ОСББ «Маяк-95А» від 14.12.2022 року № 34, від 15.04.2023 року № 36 та від 10.07.2023 року № 39, виданими головою правління ОСББ. Зазначений факт проживання її та [PERSON] разом за адресою: [ADDRESS] також верджується Актами про проживання № 18 від 14.12.2022 року та № 20 від 13.04.2023 року, складеними комісією в складі сусідів по поверху. Проживаючи за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] з березня 2017 року до 24.02.2023 року постійно паркував автомобілі «КІА», д.н. [NUMBER] та «Сітроен», д.н. [NUMBER] , на автостоянці поруч з будинком по [ADDRESS] , що підтверджується довідкою від 14.04.2023 року за № 2, виданою підприємством «Прометей». [INFO] у неї та [PERSON] народилась донька [PERSON] , й оскільки актовий запис про народження був внесений відповідно до ст.135 Сімейного кодексу України, то на даний час у судововому порядку нею доводиться факт батьківства [PERSON] відносно малолітньої [PERSON] [INFO] . В період їх спільного проживання вони вели спільний побут, мали спільний бюджет, виховували дитину, спільно приймали рішення щодо витрат, купували продукти харчування, одяг, спільно харчувалися, мали взаємні права та обов`язки, аналогічні обов`язкам подружжя, разом зустрічали свята, придбавали велику та дрібну побутову техніку саме для спільного користування за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується квитанціями та чеками на купівлю холодильника, телефона, м`ясорубки тощо, брали участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт. [PERSON] забезпечував [PERSON] догляд, допомогу та піклування, вона цього потребувала у зв`язку із хворобою, що підтверджується виписками з медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого. Між ними склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю, адже до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Факт спільного проживання її та [PERSON] однією сім`єю, ведення ними спільного побуту також у своїх письмових поясненнях надають свідки: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] , покази яких долучені нею до позовної заяви. Крім того, вона, [PERSON] та їхня малолітня донька [PERSON] у 2019 році їздили на спільний відпочинок до Єгипту, що підтверджується копією у додатку до договору на туристичне обслуговування та відбитками у закордонних паспортах. За час спільного проживання та ведення спільного побуту вона з [PERSON] , 27.09.2018 року придбали транспортний засіб «CITROEN С4», д.н.з. [NUMBER] , який був зареєстрований на [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Наразі ринкова вартість автомобіля відповідно до популярного автомобільного сайту «auto.ria.com» складає приблизно 300 000, 00 грн. (Citroen [NUMBER] покоління 1.6 МКПП (92 к.с.) 8 500 $ 317 815 грн., Citroen С4 2014 7 600 $ 284 164 грн 215 дизель, 1.6 л. ручна/механіка, Citroen С4 2014 II покоління 8 200 $ 306 598 грн. 218 тис. км, дизель, 1.6 л. ручна /механіка, джерело: https: auto, via. com). Відповідно до відповіді ГСЦ МВС в м.Києві «Про наданая інформації» щодо автомобіля «CITROEN С4», д.н.з. [NUMBER] , зазначений автомобіль зареєстрований за [PERSON] , однак, де станом на сьогодні він ходиться, їй не відомо, оскільки доступу до нього вона немає. 09.02.2021 року за [PERSON] також було зареєстровано право власності на нежитлове приміщення площею 110 м.кв. за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру прав на нерухоме майно, у якому функціонувала станція технічного обслуговування транспортних засобів. Відповідно до звіту про оцінку майна (нежитлового приміщення загальною площею 110,00 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] ), ринкова вартість зазначеного об`єкта оцінки складає 2 038 860 грн. Крім цього, [PERSON] має банківські рахунки, на яких обліковувались грошові кошти, а саме в АТ КБ «Приватбанк». Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, однак спадкова маса має бути сформована із урахуванням її прав на частину цього майна, оскільки майно було придбане у період спільного проживання її з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 ЦК України). Спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] є також і відповідачі: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Вона зверталась до нотаріальної контори після смерті чоловіка, де отримала роз`яснення щодо необхідності встановлення в судовому порядку факту спільного проживання її однією сім`єю з [PERSON] для можливості виділення частки в спільному майні та здійснення процедури спадкування, а відтак звертається до суду із цим позовом. Просить встановити факт її та [PERSON] спільного проживання, який загинув [INFO] , однією сім`єю як чоловіка та жінки без шлюбу в період з березня 2017 року до [INFO] , та вважає, що майно, яке було набуто чоловіком та жінкою під час їхнього спільного проживання однією сім`єю, а саме нежитлове приміщення площею 110 кв. м, розташоване за адресою: [ADDRESS] , та автомобіль «Сітроен», д.н.з. [NUMBER] , має бути визнано спільною сумісною власністю, та в порядку поділу майна подружжя виділити їй в особисту приватну власність частину нежитлового приміщення площею 110 м кв., розташованого за адресою: [ADDRESS] , та частину автомобіля «Сітроен», д.н.з. [NUMBER] . В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] , діючий на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 12.12.2023 року (а.с.9), позовні вимоги в редакції від 05.02.2024 року (а.с.96-109 том 1) підтримали з тих же підстав та просили їх задовольнити. Прозивачка [PERSON] в судовому засідання вказала, що правовстановлюючих документів на, як спірне нерухоме майно, так й на спірний автомобіль, не має, із заявою до суду про їх витребування не зверталась. Особи відповідачів: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] нею визначені, як спадкоємці після смерті [PERSON] за законом, те, що вказані особи є спадкоємцями підтверджень не має, із заявою до суду про витребування матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] [INFO] , не зверталась. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] [PERSON] - [PERSON] , діюча на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 10.01.2024 року (а.с.91), позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні за недоведеності, необґрунтованості, безпідставності позовних вимог. Вважає недоведеним позивачкою факт спільного проживання чоловіка та жінки (померлого батька [PERSON] та позивачки) без шлюбу, оскільки не надані належні докази про таке, те, що вели спільне господарство, мали спільний побут, і нежитлове приміщення й автомобіль, придабні ними за спільні кошти, оскільки не доведений факт спільної трудової участі у їх придбанні. Звертає увагу, що позивачка не була працевлаштована, доходів не мала. Вказала, що позивачем не надано належних й допустимих доказів про факт проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки [PERSON] з [PERSON] без шлюбу з березня 2017 року по 19.11.2022 року. [PERSON] був обізнаний про те, що у позивачки народилась донька, його батько [PERSON] добре до неї ставився, проте ніколи не зазначав про те, що донька [PERSON] його рідна дочка. Позивачка не має жодного відношення до майна, яке набуто [PERSON] за життя, оскільки нежитлове приміщення площею 69,5 кв м за адресою: [ADDRESS] , його батьком було набуто у 2000 році з метою обладнання під станцію технічного обслуговування та здійснення підприємницької діяльності, тобто до знайомства з [PERSON] , щодо придбання автомобіля «Сітроен», д.н.з. [NUMBER] , позивачка не зазначає, за які кошти був придбаний такий автомобіль, яка її участь у його придбанні тощо. Вважає, що всі доводи не мають належного підтвердження. Відповідачем [PERSON] в особі [PERSON] подано відзив на позов від 01.05.2024 року, доводи якого зводяться до вказаного висновку (а.с.187-195, 196-212 том 1). Представник відповідачки [PERSON] [PERSON] , діюча на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 13.11.2024 року (а.с.42), позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні за необґрунтованості, недоведеності, безпідставності позовних вимог. Відповідачкою [PERSON] в особі [PERSON] подано відзив на позов від 11.10.2024 року (а.с.44-52), у якому вказує, що син [PERSON] [PERSON] був знайомий із позивачкою та із жалю запропонував деякий час пожити у квартирі за адресою: [ADDRESS] , оскільки позивачка була у скрутному становищі. Вона обізнана, що [PERSON] в період з березня 2017 року по 24.02.2022 року проживав у цій квартирі, яка належить їй ( [PERSON] ) на праві власності, так як іншого місця проживання у її сина не було, при цьому позивачка не бажала залишати квартиру добровільно, а тому фактичне проживання в одній квартирі позивачки та її сина [PERSON] не свідчить про наявність стосунків, притаманних подружжю. Їй відому, що у її сина [PERSON] була інша жінка, проте не [PERSON] , якій син лише з душевної доброти допомагав з її дитиною, так як не міг залишити з дитиною на вулиці у складниж життєвих обставинах. Ані її син, ні [PERSON] не були зареєстровані у квартирі, яка їй належить за адресою: [ADDRESS] . Вважає, що близькі стосунки або романтичні не можна ототожнювати із подружніми/шлюбними. Жодний доказ, наданий позивачкою, не підтверджує факт спільного проживання як чоловіка та жінки без шлюбу: фотознімки, акти про проживання, письмові покази свідків, долучені до позовної заяви. Не заслуговують на увагу і доводи позовної заяви, що показання свідків є достатніми доказами, які підтверджують перебування позивачки з [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу, адже показання свідків та спільні світлини самі по собі не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Крім того, в матеріалах справи не міститься жодних доказів, які б підтверджували спільну участь у придбанні майна для спільного користування позивачкою та [PERSON] , спільну участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Жодним чином не стосуються суті спору і квитанції та видаткові, де замовником є [PERSON] , адже останні не свідчать про проведення спільних витрат та придбання майна в інтересах сім`ї, а підтверджують виключно факт здійснення покупок [PERSON] . Будь-яких інших доказів на підставі яких можна було б встановити факт проживання позивачки із померлим однією сім`єю без реєстрації шлюбу, позивачка не надала та матеріали справи таких не містять. Водночас, позивачка стверджує, що у неї та [PERSON] [INFO] народилась донька [PERSON] . Вона ( [PERSON] ) знала, що жінка, яка проживає в належній їй квартирі, має дитину, але її син ніколи не вказував про біологічну спорідненість з цією дитиною. Позивачка не надала жодного доказу щодо придбання спільного майна, що підтверджувало б факт спільного проживання [PERSON] із її сином: наявність спільних витрат, спільного бюджету, ведення господарства, утримання майна, участь в утриманні майна тощо. Окрім того, звертає увагу суду на те, що встановлення факту проживання позивачки та [PERSON] як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу до 19.11.2023 року, як цього вимагає позивачка, не є можливим, так як [PERSON] загинув [INFO] . [PERSON] вважає, що позивачка використовує смерть [PERSON] з метою заволодіння його власністю, ніби-то, у законний спосіб. Таким чином, вимога позивачки щодо встановлення факту її проживання та [PERSON] однією сім`єю як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу в період з березня 2017 року до [INFO] є безпідставною та необгрунтованою, оскільки позивачкою не підтверджено факт ведення спільного господарства з [PERSON] , тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Відповідно до договору купівлі-продажу частини нежилих приміщень від 28.12.2000 року, копія якого наявна у неї, [PERSON] придбав (купив) 15/100 частини від нежилих приміщень площею 462 кв. м. за адресою: [ADDRESS] . Згідно з п.2 вказаного договору купівлі-продажу частини нежилих приміщень від 28.12.2000 року 15/100 частин нежилих приміщень, що відчужуються, складаються з приміщення 3 нежилого приміщення № 2 цокольного поверху загальною площею 69.5 кв.м. Тобто, [PERSON] набув право власності на нежитлове приміщення площею 69.5 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , ще задовго до періоду, в який, як стверджує позивачка, вона та [PERSON] проживали однією сім`єю (з березня 2017 року), а саме - 28.12.2000 року. Після цього, як їй відомо, її син фактично приватизував ще і ту частину нежилих приміщень за адресою: [ADDRESS] , якою він користувався, але яка не належала йому на праві приватної власності, у зв`язку з чим став власником нежилих приміщень площею 110 м.кв. за адресою: [ADDRESS] . Так, 09.02.2021 року було здійснено державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення площею 110 м. кв. за адресою: [ADDRESS] . Тобто, у спірний період за [PERSON] було зареєстровано право власності на нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , лише на 40,5 кв.м. Зазначає, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає (висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17). Так, позивачка жодним чином не обізнана, чому [PERSON] зареєстрував право власності на нежитлове приміщення у 2021 році, що додатково підтверджує, що вона не має жодного відношення до вказаного об`єкту нерухомого майна та те, що позивачка ніяк не приймала участі у діяльності станції технічного обслуговування, яка функціонує у вказаному приміщенні. Також, їй, як матері [PERSON] , відомо, що син у 2000 році придбав нежитлове приміщення площею 69.5 кв. м. за адресою: [ADDRESS] , з метою обладнання даного приміщення під станцію технічного обслуговування та здійснення підприємницької діяльності, натомість позивачка ігнорує дані факти, адже не обізнана про них, але при цьому бажає скористатися ситуацією та, ніби-то, законним шляхом отримати значну суму грошових коштів та/або шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на частку такого майна. На її думку, дивним видається й те, що особа, яка стверджує, що проживала однією сім`єю із загиблим, навіть не цікавилась тим, чим займається її, ніби-то чоловік, та не була обізнана про розширення бізнесу, яким протягом 20 років свого життя займався [PERSON] . Важливо, що на підтвердження своїх вимог про визнання спільною сумісною власністю спірного нерухомого майна та виділення позивачці в особисту приватну власність 1/2 частину спірного нерухомого майна позивачка не надає жодних доказів, з яких можливо б було встановити факт того, що ця нерухомість та транспортний засіб були набуті нею та [PERSON] внаслідок їх спільної праці, або за спільні кошти, а отже відсутні правові підстави для визнання за нею права власності на половину вказаного нерухомого майна. Таким чином, позивачкою не надано жодних доказів, які б підтверджували, що нежитлове приміщення площею 110 м кв., яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , та автомобіль марки «CITROEN С4», д.н.з. [NUMBER] , набуті за час спільного проживання [PERSON] з [PERSON] , або набуте в результаті їх спільної праці та за спільні грошові кошти, а отже позовні вимоги позивачки щодо визнання спірного майна спільною сумісною власністю та щодо виділення позивачці в особисту приватну власність частини вказаного майна є необгрунтованими, відтак позовна заява [PERSON] є безпідставною необгрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Позивачем подано відповідь на відзив від 03.02.2025 року (а.с.143-148 том 2), доводи якого зводяться до висновків, викладених у позовній заяві. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання повторно не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення. Згідно положень п.3 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду, а відтак за матеріалами справи відповідачі вважаються належно повідомленою про час розгляду. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] відзив на позов не подали. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Седлецька Т.А. в судове засідання повторно не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судої влади (суду), водночас, звернулась до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності (а.с.85, 136 том 2). Третя особа відзив на позов не подала. Відповідно до ч.1 ст. 233 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Наведені обставини свідчать, що вказані відповідачі, третя особа завчасно повідомлені про розгляд справи судом. Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у тому числі, правом визначити свою участь в судовому засіданні. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). Поряд з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - загального позовного провадження, вжиті судом заходи щодо направлення сторонам повідомлення про час та місце розгляду справи, копії позовної заяви з додатками до відповідача, із роз`ясненими правами надання відзиву на позов, відповіді на відзив, заперечення відповіді на відзив, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення за відсутності віказаних відповідачів та третьої особи, за погодженням сторін, третьої особи. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, якимзокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Розгляд справи відбувся у порядку загального позовного провадження із проведеним підготовчим судовим засіданням 09.07.2024 року (а.с.26 том 2) за участі сторін. Вислухавши пояснення позивачки [PERSON] , її представникп [PERSON] , представника відповідача [PERSON] [PERSON] , представника відповідача [PERSON] [PERSON] , їх доводи та заперечення, свідчення свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи (а.с.149-152), за відсутності можливості судом дослідити матеріали спадкової справа, заведеної до майна померлого [PERSON] , у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,суд приходить до висновку про те, що позов підлягає відмові у задоволенні із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Згідно з ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків. Сімейне законодавство, а саме ч.1 та 2 ст. 21 СК України чітко визначає, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Водночас відповідно до ч.1 ст.74 СК України у разі якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (ч.2 ст.74 СК України). Про ознаки проживання однією сім`єю висловився і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 3.06.99 №5-рп/99, в якому зазначив, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Відповідно до висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Судом встановлено, що за матеріалами позовної заяви відповідно до паспортних даних, позивачка [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адрекою: [ADDRESS] (а.с.11-14), [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.16-20). Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] у ціці 55 років (а.с.22). Сповіщенням, яке надано до суду відповідачем, № 30 від 20.11.2022 року за № 2403 [INFO] встанволено, що [PERSON] загинув [INFO] внаслідок поранення несумісного з життям, отриманого при виконанні конституційного обов`язку по захисту територіальної цілісності та державного суверенітету України буля населеного пункту Золота Нива Волноваського району Донецької області, який надав розпорядження про те, що в разі його загибелі сповістити: сина [PERSON] , цивільну дружину [PERSON] (а.с.17 том 2). [INFO] у позивачки народилась донька [PERSON] , актовий запис про народження був внесений відповідно до ст.135 Сімейного кодексу України (а.с.23 том 1), позивачка у судововому порядку доводить факт батьківства [PERSON] відносно малолітньої [PERSON] [INFO] . Відповідно до рішення Дарницького районного суду м.Києва від 23.06.2016 року шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 21 квітня 2001 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції міста Києва, актовий запис № 315, розірвано (а.с.78 том 1), яким встановлено, що сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . 27.09.2018 року за [PERSON] зареєстровано право власносоті на автомобіль «CITROEN С4», 2014р.в., д.н.з. [NUMBER] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортого засобу (а.с.81-82 том1). Відповідно до Договору купівлі-продажу частини нежилих приміщень від 28.12.2000 року [PERSON] купив 15/100 частини від нежилих приміщень площею 462 кв.м за адресою: [ADDRESS] (а.с.188-189). Згідно з п.2 договору купівлі-продажу частини нежилих приміщень від 28.12.2000 року 15/100 частин нежилих приміщень, що відчужуються, складаються з приміщення 3 нежилого приміщення № 2 цокольного поверху загальною площею 69.5 кв.м (а.с.188-189). 09.02.2021 року було здійснено державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення площею 110 м. кв. за адресою: [ADDRESS] , на ім`я [PERSON] . У даній справі факт проживання померлого [PERSON] , [INFO] , з позивачкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу не встановлений на підставі документальних доказів, які надані позивачкою: актом № 4 про проживання в квартирі [ADDRESS] , який погоджений головою правління ЖБК «Зв`язківець-1», мешканцями квартир [ADDRESS] [PERSON] , [ADDRESS] [PERSON] про те, що в квартирі [ADDRESS] проживав з 2014 року - 2017 року [PERSON] , [PERSON] (а.с.24), довідкою ОСББ «Маяк 95-А» від 14.12.2022 року за підписом голови правління Нестеренко І.Н., виданою [PERSON] в тому, що вона, гр. [PERSON] в період часу з березня 2017 року по 24.02.2022 року фактично сумісно проживали за адресою: [ADDRESS] , без державної реєстрації місця проживання (а.с.25), аналогічними довідками за № 36 від 13.04.2023 року (а.с.26), № 39 від 10.07.2023 року (а.с.27), актами № 18 від 12.12.2022 року, виданими головою ОСББ «Маяк-95 А» та за підписами мешканців квартир будинку від 17.12.2022 року про те, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , 2015р.н., дійсно проживали з березня 2027 року по 24.02.2022 року у кв. [ADDRESS] (а.с.28), й актами № 24 від 19.04.2023 року (а.с.29), № 22 від 10.07.2023 року (а.с.30), актом про встановлення факту спільного проживання та ведення спільного господарства (без дати), погодженим в.о. голови правління ОСББ «Зв`язківець-1», сусідами (а.с.32), й суд вважає, що зважаючи на правила доказів та доказування належними є докази, які містять інформацію про предмет доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України), достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України), проте, вказані вказані докази, на які позивачка посилається: акти, довідки про спільне проживання не є достовірними та достатніми доказами. Водночас, надана довідка від 14.04.2023 року, видана підприємством «Прометей» громадської організації «Фонду інвалідів Чонобиля» про те, що [PERSON] на автостоянці за адресою: [ADDRESS] , з березня 2027 року по грудень 2022 року паркував автомобілі «КІА» д.н.з. [NUMBER] , «Сітроен» дн.з. [NUMBER] (а.с.31), містить недостовірні відомості, адже [PERSON] [INFO] помер, у грудні 2022 року не міг вчиняти вказані дії (а.с.31). Факт реєстації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу (постанова Верховного Суду від 05.02.2020 року у справі №712/7830/16-ц). Згідно з ч.ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-прівовнй акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Суд вважає, що вказані особи, які посвідчували надані за зверненням [PERSON] довідки, акти про проживання, не могли бути безпосередніми свідками відносин притаманних подружжю, ведення ними спільного господарства, навності у них спільного бюджету та побуту. Відповідно, вказані довідки та акти про проживання не містять достатніх доказів на підтвердження існування між [PERSON] та [PERSON] у період з березня 2017 року по 19.11.2022 року (день смерті) відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, навності спільного бюджету та побуту тощо. Окрім того, оскільки позивачка не має у її володінні(розпорядженні) правовстановлюючих документів на спірне майно щодо: автомобіля «CITROEN С4», 2014р.в., д.н.з. [NUMBER] , зареєстрованого на [PERSON] 27.09.2018 року (а.с.81-82 том1), нежитлового приміщення площею 110 м.кв. за адресою: [ADDRESS] , зареєстрованого на [PERSON] 09.02.2021 року (а.с.79 том 1), на яке позивачка претендує, як на спільне сумісне майно, не могла пояснити суду джерело походження такого майна, її внесок у придбання такого майна, частку (суму), мету придбання, вказує на те, що доводи про придбання такого майна, як набутого у спільній праці (спільного сумісного майна), є хибними, не підтвердженими достатніми та достовірними доказами. Так, документальними доказами позивачкою вказаний факт не підтверджено, який відповідачами спростований належними й допустимими доказами, про те що відповідно до Договору купівлі-продажу частини нежилих приміщень від 28.12.2000 року [PERSON] купив 15/100 частини від нежилих приміщень площею 462 кв.м. за адресою: [ADDRESS] (а.с.188-189). Згідно з п.2 договору купівлі-продажу частини нежилих приміщень від 28.12.2000 року 15/100 частин нежилих приміщень, що відчужуються, складаються з приміщення 3 нежилого приміщення № 2 цокольного поверху загальною площею 69.5 кв.м (а.с.188-189). Тобто, [PERSON] набув право власності на нежитлове приміщення площею 69,5 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , ще задовго до періоду, в який, як стверджує позивачка, вона та [PERSON] проживали однією сім`єю (з березня 2017 року), а саме 28.12.2000 року, а 09.02.2021 року було здійснено державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення площею 110 м.кв. за адресою: [ADDRESS] , на ім`я [PERSON] . Тобто, у спірний період (09.02.2021 року) за [PERSON] було зареєстровано право власності на нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , лише на 40,5 кв.м (110 м кв - 69.5 м кв.), проте позивачка претендує на частину нежитлового приміщення площею 110 м. кв, без належного обґрунтування. Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає (висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17). Суд встановив, що позивачка, як не є обізнаною у походженні придбання [PERSON] цього майна (час придбання, джерело, вартість, мету придбання майна), так й не погла пояснити час та частку її вкладу в придбання такого майна, що вказує на те, що участі у придбанні спірного майна вона не приймала. Відсутність обізнаності позивачки у придбанні й спірного автомобіля «CITROEN С4», 2014 р.в., д.н.з. [NUMBER] , зареєстрованого на [PERSON] 27.09.2018 року (а.с.81-82 том1), також судом встановлено, оскільки позивачка не погла пояснити час та частку її вкладу в придбання такого майна, щодо мети придбання, вказала, що придбаний був автомобіль з метою використування [PERSON] для пересування по місту, що вказує на те, що участі у його придбанні вона не приймала, й з метою для потереб [PERSON] , що нею визнається, й простовує її доводи. Окрім того, у своїх пояснення [PERSON] вказала, що вона не мала офіційного працевлаштування у період з березня 2017 року по 19.11.2022 року, докази про те, що отримувала кошти без працевлаштування, не надала, що вказує на те, що таке майно (нежитлове приміщення, автомобіль) не набуті нею та [PERSON] за час спільного проживання в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти, а тому не дозволяє надати вказаному майну правового статусу спільної сумісної власності, що узгоджується із висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц. Так, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Надаючи оцінку зазначеним позивачкою доказам факту проживання позивачки з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу у вказаний період письмовими свідченнями свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] , які надані до іншого суду (Деснянського районного суду м.Києва), не Дарницького районного суду м.Києва (а.с.63-71 том 1), суд приходить до висновку, що такий факт не доведений таким доказом, адже свідчення вказаних свідків не були заслухані в судовому засіданні під час розгляду справи під присягою відповідено до правил та вимог ЦПК України. Покази свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які були надані в судовому засіданні, вказують на те, що вказані особи не були прямими, безпосередніми свідками спільного проживання позивачки з [PERSON] , вказані свідки мали періодичні зустрічі (побачення) з позивачкою та [PERSON] , які не мали постійного характеру, адже показання не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу. Показання свідка це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини (ст.90 ЦПК України). Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Суд вважає, що вказані свідчення не можуть бути покладені в основу рішення суду для задоволення позову, окільне не несуть в собі будь-якої доказовості про таке, й спростовуються вказаними висновками суду. Долучені до позовної заяви у якості доказів фотознімки (а.с.33-40, 209-246 том 1), на яких наявні світлини відпочинку позивачки та [PERSON] , дитини, й на яких відсутня інформація про дати вказаних подій, не несуть належних доказів про факт проживання позивачки з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з березня 2017 року по 19.11.2022 року. Окрім того, відповідно до правових позиції, викладених у постановах Верховного Суду, спільний відпочинок не свідчить про ведення спільного господарства (ВС/КЦС № 522/25049/16-ц від 27.02.2019). Окрім того, матеріали справи містять сповіщення № 30 від 20.11.2022 року за № 2403 [INFO] про те, що сержант [PERSON] , т.в.о. командира, головного сержанта-командира першого відділення інженерно-саперного взводу загинув [INFO] внаслідок поранення несумісного з життям, отриманого при виконанні конституційного обов`язку по захисту територіальної цілісності та державного суверенітету України буля населеного пункту Золота Нива Волноваського району Донецької області, який надав розпорядження на випадок своєї смерті сповістити: сина [PERSON] , цивільну дружину [PERSON] про його загибель (а.с.17 том 2), що вказує на те, що на оспорюваний час [PERSON] мав цивільну дружину [PERSON] . Надаючи свідчення в судовому засіданні свідок [PERSON] вказала, що є цивільною дружиною [PERSON] , познайомились у 2018 році, у 2021 році разом придбали квартиру, проте спільно не проживали, оскільки у квартирі проводився ремонт, відносини підтримували. Смс-листування без відомостей про осіб, які здійснювали таке листування (а.с.41-51 том 1), надані позивачкою як доказ підтримання відносин (спілкування) з [PERSON] , платіжні документи про придбання речей: м`ясорубка, лед-телевізор, сковорода, кришки (а.с.72-77), долучені до позовної заяви, також не несуть у собі достовірної, належної та достатньої доказовості вказаної вимоги позову, оскільки на вказаних платіжних документах відсутня інформація набувача товарів/послуг, робіт або покупця, які мають відповідати критеріям, визначених законом про докази та доказування, й доводити встановлення такого факту, проте всупереч цьому вони не містять такої інформації, що простовують вказані доводи позивачки. Належність доказів це правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. При дослідженні таких доказів суд враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішеннях у справах «Балицький проти України», «Тейксейра де Кастро проти Португалії», «Шабельник проти України» застосував різновид доктрини «плодів отруєного дерева» (fruit of the poisonous tree), яка полягає в тому, що коли визнаються недопустимими не лише докази, безпосередньо отримані внаслідок порушення, а також докази, які не були отримано, якби не було отримано перших. Таким чином, допустимі самі по собі докази, отримані за допомогою відомостей, джерелом яких є недопустимі докази, стають недопустимими. Зазначена доктрина передбачає оцінку не лише кожного засобу доказування автономно, а і ланцюга безпосередньо пов`язаних між собою доказів, з яких одні випливають з інших та є похідними від них. Критерієм віднесення fruit of the poisonous tree є наявність достатніх підстав вважати, що відповідні відомості не були б отримані за відсутності інформації, одержавної незаконним шляхом. Таким чином, позивач хоча й посилається на такі доводи та аргументи, як ведення спільного господарства, несення витрат, придбання спільного майна, проте достатніх доказів цьому не надав. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України), адже обов`язок доказування покладається на сторони. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч.1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення . Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Ч.2 ст. 78 ЦПК України визначені критерії допустимості доказів. Так, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. (ст. 89 ЦПК України) Відповідно, позивачем до суду не надано достатніх доказів про предмет доказування. Суд вважає, що посилання позивача на існування факторів, що можуть бути підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, не можуть достовірно свідчити про такий факт, адже доказування будується на підтверджених належних та допустимих й достатніх доказах, а тому лише усні пояснення позивача та представника позивача, надані ним в судовому засіданні, не можуть достовірно свідчити про встановлюваний позивачкою факт. Відповідно, документальними доказами, наданими позивачкою не підтверджено, що у вказаний період часу з березня 2017 року по 19.11.2022 року позивачка з [PERSON] мали спільний бюджет, вели спільне господарство, працювали увесь період їх спільного проживання, їх заробіток був спільним бюджетом, вони були пов`язані спільним побутом і мали спільні права та обов`язки, й, у тому числі, щодо придбання майна (спірного), тобто між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Всупереч цьому позивачка не надала достатніх доказів про те, що вона протягом вказаного часу мала власний дохід, була працевлаштована, мала матеріальну можливість приймати участь у прибанні спірного майна (нежитлове приміщення, автомобіль) (особисті джерела доходу). Тобто,наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна, у тому числі, й для спільного користування та проживання, позивачем не підтверджено достатніми доказами, все це у своїй сукупності не засвідчує реальність сімейних відносин позивачки та [PERSON] у період часу з березня 2017 року по 19.11.2022 року, з урахуванням строку, визначеного законом для спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу для того, щоб стверджувати, що між такими чоловіком та жінкою склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Окрім цього, позивачка звернулась до суду із цим позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , як спадкоємців [PERSON] , проте доказів про те, що вказані особи є спадкоємцями не надала (відповідність критерію належних відповідчів (всього кола відповідачів (спадкоємців)), із заявою про витребування матеріалів спадкової справи щодо майна померлого [PERSON] до суду не зверталась. Обов`язок визначення особи відповідача покладається на позивача. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (п.4 ч.5 ст. 12 ЦПК України), й, зважаючи на спірні правовідносини, склад їх учасників, в межах підготовчого судового засідання, з`ясовував питання щодо належної особи відповідача (відповідачів), проте позивач погодив правильність визначеної ним особи відповідача (відповідачів). Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (ч.2 ст.51 ЦПК України). На підставі вимог ст.51 ЦПК України, суд за відсутності умов, передбачених вказаною нормою за власної ініціативи не вправі проводити заміну неналежного відповідача на належного або залучати до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Право визначення особи відповідача покладено на позивача, суд не вправі втручатися у визначення позивачем особи відповідача. Згідно листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", у разі пред`явлення позову до неналежного відповідача суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (ст. 33 ЦПК України). Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача, суд повинен відмовляти у задоволенні позову. Враховуючи той фактор, що позивачем пред"явлено позов до вказаних ним відповідачів, як спадкоємців [PERSON] , без підтверджуючих на те доказів, суд не досліджував матеріали спадкової справи, адже позивач до суду із клопотанням про витребуання матеріалів спрадковї справи не звертався, суд приходить до висновку про необхідність ухвалення рішення про відмову у задоволенні такого позову й із урахуванням цієї процесуальної підстави. Позов, пред"явлений позивачем до неналежного відповідача, підлягає відмові у його задоволенні. Окрім того, зважаючи на той фактор, що позивачем подано позов до суду за відсутності у матеріалах спадкової справи обґрунтованої постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину, також є підставою для відмови у задоволенні такого позову. Так, відповідо до пп.3 п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 N 7 "Про судову практику в справах про спадкування" при розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. З-поміж цього суд критично оцінює позовну вимогу позивача про виділ майна в особисту приватну власність позивача ( частини спірних нежитлового приміщення та частини автомобіля), не надавши докази про технічну можливість такого виділу такого майна відповідно до частки співвласника. Враховуючи наведене, за встановлених правовідносин та наданих позивачем доказів, суд вважає, що вимогипозивача не доведені, обставини, викладені в позовній заяві не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, відтак законні підстави для задоволення позову судом не встановлені. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1, ч.2 ст. 141 ЦПК України, й судові витрати (судовий збір, витрати на правову допомогу) покласти на позивача. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Вимога відповідача [PERSON] про відшкодування витрат на правову допомогу в сумі 40 000 грн. 00 коп., які ним понесені в сумі 24 000 грн. 00 коп. відповідно до укладеного Договору № 25/04/2024 від 25.04.2024 року про надання правничої допомоги з адвокатським об`єднанням «Еторум», Додаткової угоди від 29.04.2024 року, з урахуванням актів виконаних робіт, платіжних квитанції про сплату коштів на суму 24 000 грн. 00 коп., що складає 60% передоплати від суми 40 000 грн. (а.с.107-109, 110, 111), а також вимога відповідачки [PERSON] про відшкодування витрат на правову допомогу в сумі 15 000 грн. 00 коп., які нею будуть понесені в сумі 15 000 грн. 00 коп. відповідно до укладеного Договору № 08122024 від 08.01.2024 року про надання правничої допомоги з адвокатським об`єднанням «Атторнейс Юнайтед», Додаткової угоди № 1 від 23.09.2024 року, Додаткової угоди № 2 від 08.01.2025 року (а.с.91-94) протягом 30 днів з дня винесення судового рішення по такій справі, зважаючи на положення ч.4, ч.5 ст. 137, п. 2 ч.3 ст. 141 ЦПК України, підлягають задоволенню, враховуючи наданий детальний опис робіт (наданих послуг) адвокатом із розрахунком, його участі в судових засіданнях суду, співмірність із сумами витрат на правову допомогу із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та значенням справи для сторони. Так, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч.1 ст. 137 ЦПК України). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.4 ст. 137 ЦПК України). За результатами розгляду справи, відповідно до п.2 ч.2 ст.137 ЦПК України, витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат, серед іншого - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст. 137 ЦПК України). Окрім того, відповідно до п. 2 ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Як вказано у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23рп/2009, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. При цьому необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківській документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також їх розрахунку є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зважаючи на зазначені процесуальні норми, з урахуванням принципу співмірності понесених та будуть понесені відповідачами витрат на правову допомогу до складності справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову, обгрутнованості понесених випрат, а також зважаючи на участь адвокатів відповідачів в судових засіданнях, вважає за необхідне заяви [PERSON] , [PERSON] задовольнити, визнавши витрати на правову допомогу обгрунтованими, зважаючи на положення договорів про надання правової допомоги. При вирішенні заяв таких відповідачів про відшкодування понесених витрат на правову допомогу, зважаючи на наслідки розгляду справи, суд враховує рішення Європейського суд з прав людини при визначенні розміру справедливої компенсації. Так, Європейський суд з прав людини при визначенні розміру справедливої компенсації потерпілій стороні на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначив підхід вислітлений у рішеннях ЄСПЛ від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§95). Хоча чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката, однак, беручи до уваги принцип співмірності, слід враховувати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності. Рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 13.02.2019 р. у справі №756/2114/17, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 р. у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 р. у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23 січня 2014 р. у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 р. у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 р. у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Суд вважає, що відповідачами вцілому обґрунтовані витрати на правову допомогу, й такі є співмірними зі складністю справи та виконаними адвокатами робіт (наданих послуг), часом, витраченим такими адвокатами на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданими адвокатами послуг та виконаних робіт, ціною позову, враховуючи обставини справи, відповідачами надані докази надання юридичних послуг, платіжні квитанції про сплату за надані послуги; заявлені судові витрати були доцільні та обов`язкові, підтверджена нагальна потреба у вчиненні всіх процесуальних діях, й, у тому числі, обумовлені процесуальною поведінкою позивача, що зумовило їх проведення, ціна правової допомоги не завищена, відповідає умовам договорів про надання правової допомоги, й послуги, які були надані, зазначені у договорах й відповідають реально вчиненим адвокатами процесуальним діям (види робіт), й за таких обставин вважає, що заявники [PERSON] , [PERSON] мають право на компенсацію понесених витрат, як такі, що доведені, витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір є обґрунтованим. На підставі вищевикладеного, ст.с. 3, 21, 74 СК України, з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 3.06.99 № 5-рп/99, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»,

Outcome: approved