Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-24 00:00:00

У листопаді 2023 року [PERSON] через свого представника адвоката Ліндаєва О. С. звернувся до Печерського районного суду м. Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Служба миттєвого кредитування» (далі - ТОВ «Служба миттєвого кредитування») та Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» (далі - ТОВ «Українське бюро кредитних історій») про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії. Позов обґрунтовано тим, що позивач випадково дізнався про те, що в нього наявна заборгованість за кредитним договором, однак, як зазначає позивач, жодного кредитного договору він не укладав. При перевірці інформації щодо кредиту позивачем виявлено, що за його РНОКПП є інформація щодо кредитного договору від 27 травня 2019 року № 77c7a111-99a4-4959-99e3-27510f63ab78 у ТОВ «Служба миттєвого кредитування» на суму 1 900,00 грн, строком до 11 червня 2019 року, заборгованість за яким становить 96 406,39 грн. Звернувшись до ТОВ «Служба миттєвого кредитування», позивач дізнався, що вказаний кредитний договір оформлено на іншу особу - [PERSON] . Позивач вважає, що [PERSON] умисно чи внаслідок помилки вказав РНОКПП позивача при укладенні кредитного договору. На підставі викладеного, позивач просить визнати дії ТОВ «Служба миттєвого кредитування» незаконними, що полягають у переданні недостовірних відомостей ТОВ «Українське бюро кредитних історій» щодо внесення інформації у його кредитну історію та зобов`язати ТОВ «Українське бюро кредитних історій» виключити недостовірну інформацію з його кредитної історії щодо наявності заборгованості перед ТОВ «Служба миттєвого кредитування». Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27 листопада 2023 року відкрито провадження у цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 20 березня 2024 року через систему «Електронний суд» ТОВ «Українське бюро кредитних історій» подало відзив на позовну заяву, у якому просило відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що ТОВ «Українське бюро кредитних історій» не є особою, яка порушила права та обов`язки позивача. Також відповідач посилається на відсутність належних та допустимих доказів, які б вказували на відсутність договорів. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26 серпня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про витребування доказів. Вказана ухвала обґрунтована тим, що представник позивача просив витребувати відомості, які фактично є відповідями на поставлені запитання, а тому за своєю природою не є засобами доказування, які регламентовані статтею 76 ЦПК України. Згідно з частини 1 статті 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 30 жовтня 2023 року адвокат Ліндаєв О.С. звернувся із адвокатським запитом до ТОВ «Служба миттєвого кредитування» щодо надання інформації про укладені договори позики між ТОВ «Служба миттєвого кредитування», що працює під ТМ «Бистрозайм», та позивачем. Згідно із статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За загальним правилом статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Відповідно до положень частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною другою статті 76 ЦПК України встановлено, що ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Стаття 77 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Предмет доказування у цій справі полягає у підтвердженні відсутності факту укладення договорів кредитування між сторонами. Разом з тим, позивачем не надано доказів того, що між ним та ТОВ «Служба миттєвого кредитування» відсутні будь-які договори кредиту. Посилання позивача на те, що договір кредитування укладений не ним, а іншою фізичною особою ( [PERSON] ) не заслуговують на увагу без подання належних та достатніх доказів. Частина 6 статті 81 ЦПК України регламентує, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, суд приходить до висновку, що вимоги про визнання дій ТОВ «Служба миттєвого кредитування» протиправними та зобов`язати вчинити дії ТОВ «Українське бюро кредитних історій» не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано належних та достатніх доказів. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Outcome: dismissed