Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-27 00:00:00

в заяві вказано, що 02 червня 2007 заявниця та [PERSON] уклали шлюб. До 15 березня 2013 року заявниця та [PERSON] проживали спільно, а потім розійшлись. Заявниця переїхала в м. Івано-Франківськ та з 16/03/2013 проживала з [PERSON] . Рішенням Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 15 січня 2014 року шлюб розірвано. Як вбачається із відмітки паспорта громадянина України [PERSON] (копія додається. Оригінал міститься у Заявника), остання офіційно зареєстрована за адресою [ADDRESS] починаючи із 03 вересня 2014 року, де і проживала із іншим чоловіком [PERSON] . Тому заявниця просила суд «…Встановити факт окремого проживання із [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] у період із 15 березня 2013 року до моменту офіційного розірвання шлюбу 15 січня 2014 року, відповідно до рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 15 січня 2014 року, справа № 333/8780/13-ц…». В судовому засіданні заявниця та її адвокат підтримали заяву. Адвокат заявниці надала перед судом пояснення про те, що в іншому спорі, що розглядається судом встановлюється факт спільного проживання з іншим чоловіком, а тому подано дану заяву для встановлення факту не проживання з чоловіком заявниці [PERSON] з причини проживання однією сім`єю з [PERSON] ; встановлення фактичних обставин в цій справі здійснюється з метою їх використання в спорі з [PERSON] ; заявниця проживала з [PERSON] до березня 2013, розійшлась з ним і переїхала в м. Івано-Франківськ, а з позовом про розірвання шлюбу звернулась пізніше в січні 2014 року; чоловік заявниці визнає, що з нею не проживав, стосунків не мав, що підтвердили свідки. Адвокат [PERSON] надав перед судом пояснення про те, що метою даної заяви є встановлення факту для використання в судовому спорі заявниці з [PERSON] , який перебуває на розгляді Івано-Франківського міського суду; не проживання в шлюбі не може доводитись показаннями свідків; просив суд відмовити в заяві по суті заяви; [PERSON] заперечує факт проживання із заявницею у спірний період; факт роздільного проживання чоловіка і дружини підтверджується виключно на майбутнє. В судовому засіданні свідок [PERSON] надала перед судом показання про те, що: є подругою заявниці з 2013 року; заявниця переїхала 2013 році; [PERSON] не знає; її чоловік дружив з чоловіком [PERSON] . В судовому засіданні свідок [PERSON] надав перед судом показання про те, що він є батько заявниці; свідок проживав в м. Чорткові; в період 10-15 березня 2013 вона переїхала в м. Івано-Франківськ; через рік розлучилась з Завгороднім; він знав, що донька «має роман»; заявниця проживала в одній квартирі із Завгороднім в м. Києві, але не жили як чоловік і жінка. В судовому засіданні свідок [PERSON] надала перед судом показання про те, що живе в м. Чортків, відвідувала заявницю в м. Києві; заявниця жила в м. Київ з її чоловіком і з 2012 року у них були проблеми, в березні 2013 заявниця поїхала в м. Івано-Франківськ. В судовому засіданні свідок [PERSON] надала перед судом показання про те, що є подругою заявниці в березні 2013 вона переїхала з квартири в м. Києві. По-перше, в ч. 4 ст. 82 ЦПК України вказано, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже заявнику не належить право встановлювати обставини, що суперечать вже ухваленому судовому рішенню Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 15 січня 2014 року, справа № 333/8780/13-ц, яке набрало законної сили про розірвання шлюбу заявниці та її чоловіка. Так в ст. 10 ЦПК України вказано, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Одним із положень принципу верховенства права є обов`язковість судових рішень. В ч. 4 ст. 10 ЦПК України вказано, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Так само і в справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 Європейського суду з прав людини вказано, що ігнорування принципу обов?язковості судового рішення не сумісне з принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов`язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. Зазначене є самостійною підставою для відмови в задоволенні заяви. Отже шлюб заявниці та [PERSON] розірвано не в березні 2013 року фактом залишення заявницею квартири, а судовим рішенням про розірвання шлюбу від 15 січня 2014 року, яке набрало законної сили через 30 днів після ухвалення судового рішення. По-друге, відповідно до ст. 119 СК України за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. Отже за заявою подружжя або за позовом одного з них режим сепарації може бути встановлено виключно на майбутній період після ухвалення такого рішення. По-третє, в постанові Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 березня 2016 року у справі № 6-27361ск15 про визначення режиму окремого проживання подружжя вказано, що суд першої інстанції задовольнив таку вимогу, однак апеляційний суд скасував це рішення й відмовив у задоволенні позову, вказавши, що цей режим не можна використовувати для вирішення майнових питань. Суд касаційної інстанції погодився з рішенням першої інстанції. Він зробив висновок, що існування майнових спорів не перешкоджає можливості визначення такого режиму, оскільки цей режим буде мати правові наслідки лише для майна, набутого після ухвалення судового рішення. Отже касаційним судом було роз`яснено, що режим сепарації за ст. 119 СК України буде мати правові наслідки лише для майна, набутого після ухвалення судового рішення. Таким чином до часу набрання законної сили судовим рішенням Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 15 січня 2014, а саме: 30 днів після дня його ухвалення та за умови відсутності судового рішення про встановлення заявниці та [PERSON] режиму сепарації за ст. 119 СК України, заявнику не гарантовано законом право на встановлення окремого проживання з [PERSON] . По-четверте, в постанові КЦС ВС від 10 квітня 2019 року у справі № 721/1177/15-ц, касаційний суд чітко вказав: коли спір стосується вже поділу майна подружжя, ст. 119 СК України застосовувати не можна. Отже касаційним судом неодноразово ухвалено висновок, про те, що режим сепарації ні на минулий період, ні для вирішення спору встановленню не підлягає. Так само касаційним судом вказано, що той із подружжя, хто заперечує факт придбання майна під час спільного проживання в зареєстрованому шлюбі, повинен спростувати презумпцію спільного майна подружжя для застосування положень ч. 6 ст. 57 СК України. В ч. 4 ст. 263 ЦПК України вказано, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В ст. 2 ЦПК України в якості загальної засади цивільних процесуальних відносин проголошено неприпустимість зловживання процесуальними правами. В ст. 12 ЦПК України вказано, що суд запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. В ст. 44 ЦПК України вказано, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер. Так в постанові ВС від 11 листопада 2020 року в справі № 368/1935/15-ц вказано, що «…За життя [PERSON] між ним та [PERSON] не було встановлено режиму окремого проживання, а відтак щодо спірного майна не виникли правові наслідки, передбачені частиною другою статті 120 СК України...». У зв`язку з реєстрацією заявницею шлюбу чинними є встановлені законом презумпції щодо членів подружжя, щодо майнових та немайнових прав і обов`язків такого подружжя. Спростування презумпцій не здійснюється в порядку встановлення фактів що мають юридичне значення. Отже касаційним судом заперечено саму можливість спростування встановлених законом презумпцій в порядку встановлення фактів що мають юридичне значення або встановлення в порядку встановлення фактів, що мають юридичне значення обставин для використання при вирішенні спорів. Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з частинами першою, другою статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право. Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтереси інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) сформульовано висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Таким чином, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); - чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 752/20365/16-ц (провадження № 61-24660св18), від 05 грудня 2019 року у справі № 750/9847/18 (провадження № 61-18230св19, від 03 лютого 2021 року у справі № 644/9753/19 (провадження № 61-14667св20), від 16 червня 2021 року у справі № 643/6447/19 (провадження № 61-14968св20), від 08 вересня 2021 року у справі № 641/5187/20 (провадження № 61-5204св21). В п. 7 ч. 1 ст. 16 ЦК вказано, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення правовідношення. Отже припинення правовідношення є способом захисту цивільних прав та інтересів, а не фактом, що має юридичне значення. При цьому, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Такий висновок сформульований, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18, пункт 5.6). Отже не може бути припинено правовідношення зі шлюбу заявниці та [PERSON] у формі заяви про встановлення факту. Згідно висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 23.12.2020 у справі №358/509/17, саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Колегія суддів зазначає, що при визначенні юрисдикції суду прагне запобігти ситуаціям штучного створення преюдиції чи ситуаціям, коли для вирішення одного спору потрібно ініціювати два і більше процесів у судах різних юрисдикцій. Рішення суду має остаточно вирішувати спір по суті та захищати порушене право чи інтерес. Якщо для реалізації рішення суду потрібно ще раз звертатися до іншого суду й отримувати ще одне рішення - це означає, що обраний спосіб захисту (який часто зумовлений обмеженнями, що діють у певній юрисдикції) є неефективним. "Один спір - один процес" - це правило, якого Верховний Суд намагається дотримуватися і забезпечувати його через ухвалені правові висновки щодо юрисдикційності спорів. Постанова від 18.04.2023 № 357/8277/19 Таким чином не може бути ухвалено судове рішення про встановлення факту для його використання в іншому процесі з іншими особами. В ч. 1 ст. 319 ЦПК України вказано, що у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. В судовому засіданні представник заявниці надала перед судом пояснення про те, що метою даної заяви є встановлення факту для його використання в спорі з [PERSON] . Так само в судовому засіданні представник [PERSON] надав перед судом пояснення про те, що метою заявниці є встановлення факту для використання в спорі з [PERSON] . Заявниця та її адвокат просили суд розглянути справу по суті та ухвалити судове рішення, категорично заперечили можливість закриття даного провадження. Представник [PERSON] просив суд відмовити в заяві заявниці по її суті її заяви. Оскільки заяву подано щодо факту, щодо встановлення якого не передбачено позасудового порядку його встановлення тому відсутні правові підстави для закриття даного провадження. Не залежно від заяви [PERSON] про не заперечення заяви [PERSON] її спрямовано проти ухваленого судового рішення, встановленого законом принципу обов`язковості та остаточності судового рішення, неможливості перегляду судового рішення, що набрало законної сили та розірвання шлюбу сторін саме з часу набрання судовим рішенням законної сили. Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. В ч. 5 ст. 268 ЦПК України вказано, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до зазначеного суд,-

Outcome: dismissed