Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якій просила виділити автомобіль HYUNDAI TUCSON 2007 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , у власність [PERSON] та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 152895 гривень компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на це майно. В обґрунтування позовної заяви позивачем зазначено, що 21 травня 2019 року між сторонами по даній справі було укладено шлюб. У період шлюбу сторонами було придбано рухоме майно - транспортний засіб HYUNDAI TUCSON, номер кузова [NUMBER] . Позивач просить здійснити поділ вказаного майна, яка є неподільною річчю, шляхом виділення автомобіля у власність відповідача та стягнення на користь позивача половину вартості транспортного засобу, що складає 152895 грн., замість її частки у праві спільної сумісної власності, оскільки сторони не змогли домовитись про порядок поділу спільно набутого у період шлюбу майна у позасудовому порядку. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 31.10.2025 року по даній справі відкрито провадження, постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 13.11.2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача, адвоката Стратулата С.Д., в якому він просить позов задовольнити частково, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на автомобіль у сумі 88 915 грн. з здійсненням платежів після набрання законної сили рішення суду: 1 по 10 місяць - 8 200 (вісім тисяч двісті) гривень 00 коп., а 11 місяць - 6915 (шість тисяч дев`ятсот п`ятнадцять) грн. Представник відповідача зазначає, що відповідач не згоден з розміром визначеної позивачем суми компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на вказаний автомобіль, так як у придбання автомобіля вкладені, крім спільних коштів, кошти, які належали особисто відповідачу від продажу автомобіля Nissan Primera, який відповідач придбав до шлюбу. Відповідач просить зменшити суму компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на автомобіль до 88 915 грн. 22.11.2024 року до суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача, адвоката Степанишиної А.С., в якій вона не погоджується із запропонованим відповідачем розміром компенсації та просить позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя задовольнити у повному обсязі. 27.11.2024 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив від представника відповідача, адвоката Стратулата С.Д., в якому представник відповідача наполягає на тому, що сума, яка підлягає компенсації позивачу замість її частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль, становить 88 915 грн. 06.01.2025 року та 13.01.2025 року від представника відповідача, адвоката Стратулата С.Д. надійшли додаткові пояснення. 14 січня 2025 року сторони та їхні представники не з`явились в підготовче засідання у даній справі, від представника позивача надійшла заява про проведення підготовчого засідання за її відсутності, від представника відповідача надійшла заява про проведення підготовчого засідання за його відсутності. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 14.01.2025 року по даній справі закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя до судового розгляду по суті. У судовому засіданні 27 лютого 2025 року представник позивача, адвокат Степанишина А.С. позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити, а також просила стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати у загальному розмірі 7223,16 грн., з яких: судовий збір - 1223,16 грн., витрати на оплату проведення експертного дослідження - 3000 грн., витрати на професійну правничу допомогу 3000 грн. Представник позивача адвокат Степанишина А.С. зазначила, що за час шлюбу, 08.07.2023 року, за спільні грошові кошти [PERSON] та [PERSON] придбано для потреб сім`ї транспортний засіб HYUNDAI TUCSON, номер кузова [NUMBER] , який належить їм на праві спільної сумісної власності. [PERSON] є титульним власником вказаного транспортного засобу відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 08.07.2023 року, станом на теперішній час продовжується фактично користуватися вказаним автомобілем, який є неподільною річчю. Представник позивача не погодилась з позицією відповідача щодо зменшення суми компенсації позивачу замість її частки у праві спільної сумісної власності з огляду на те, що транспортний засіб Nissan Primera 2000 року випуску, VIN: [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , кошти від продажу якого нібито було вкладено відповідачем на придбання спірного автомобіля, на даний час перебуває у власності [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, копія якого надана самим відповідачем, а також витягом з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів. Тобто автомобіль Nissan Primera не є відчуженим на користь третіх осіб, а залишається у власності відповідача. На думку представника позивача, відповідачем не доведено, що кошти, за які подружжям було придбано транспортний засіб HYUNDAI TUCSON, номер кузова [NUMBER] , є особистою власністю [PERSON] з огляду на те, що ним не було здійснено реального відчуження транспортного засобу Nissan Primera, номер кузова [NUMBER] . Представник відповідача, адвокат Стратулат Д.С., у судовому засіданні визнав позовні вимоги частково, а саме погодився з обраним позивачем способом захисту шляхом визнання за відповідачем права власності на автомобіль і стягнення на користь позивача відповідної грошової компенсації. Однак, представник відповідача, адвокат Стратулат Д.С., заперечив проти задоволення вимоги про стягнення на користь позивача 152895 грн. компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності та визнав стягнення на користь позивача 88 915 грн. компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль HYUNDAI TUCSON. Представник відповідача зазначив, що джерелом купівлі спірного автомобіля HYUNDAI TUCSON були, крім спільних коштів подружжя, і кошти, які належали особисто відповідачу, від продажу автомобіля Nissan Primera, номер кузова [NUMBER] . Вказаний автомобіль Nissan Primera було придбано відповідачем 02.03.2019 року, тобто до шлюбу з позивачем, який було зареєстровано 21.05.2019 року. 03.06.2023 року відповідач уклав попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу Nissan Primera 2000 року випуску (VIN: [NUMBER] , державний номер [NUMBER] ) з [PERSON] . Згідно з умовами попереднього договору, вартість транспортного засобу становила 127 960 грн. 00 коп. (сто двадцять сім тисяч дев`ятсот шістдесят гривень 00 коп.), що є еквівалентом 3 500 доларів США на час здійснення продажу авто відповідно до курсу НБУ. У подальшому кошти, отримані від продажу автомобіля Nissan Primera 2000 року випуску, VIN: [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , були використані для придбання нового транспортного засобу, а саме спірного HYUNDAI TUCSON, номер кузова [NUMBER] , який було придбано 08.07.2023 року за 7700 дол. США. Представник відповідача зазначив, що на даний час [PERSON] , який є племінником відповідача, виїхав за межі України, а саме до Польщі. Покупець не подавав заявку на укладення основного договору, так як його відсутність на території України унеможливила його фізичну присутність у сервісному центрі МВС для оформлення основного договору, як це передбачено пунктом 6 попереднього договору. У зв`язку з цим покупець не подав заявку на укладення основного договору та право власності на автомобіль Nissan Primera (VIN: [NUMBER] ) залишилось за продавцем, [PERSON] , але цей автомобіль не знаходиться в користуванні [PERSON] . Представник відповідача наголошував, що сума, яка підлягає компенсації позивачу замість її частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль, становить 88 915 грн., з огляду на те, що кошти, які належали особисто відповідачу, а саме 127 960 грн. (3500 доларів США), від продажу автомобіля Nissan Primera також приймали участь у купівлі спірного HYUNDAI TUCSON. Також представник відповідача, адвокат Стратулат Д.С., заперечував проти стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн., зазначивши, що достатніми витратами на професійну правничу допомогу позивачу у даній справі є сума у розмірі 500 грн. Заслухавши думку представників сторін, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд дійшов наступного висновку. Згідно зі ст. ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Як визначено статтею 16 Цивільного Кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в т.ч. припинення дії, яка порушує право; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства (ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 13 ЦК України). Спір між сторонами виник з правовідносин щодо майнових прав подружжя на майно, набуте у шлюбі, яке регулюється нормами Конституції України, Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 2, ч. 9 ст. 7 Сімейного кодексу України сімейні майнові відносини між подружжям регулюються нормами Сімейного кодексу України на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Стаття 57 СК України визначає, яке майно є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Зокрема, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно з ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Конструкція норми статті 60\~СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц, від 12 червня 2019 року у справі №595/324/17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17. Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України). Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України). В разі неподільності речі, згідно з ч. 2 ст. 71 СК України, вона присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. При цьому, розмір грошової чи іншої матеріальної компенсації визначається вартістю частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 викладено правовий висновок про те, що метою позивачки є поділ спільного сумісного майна подружжя. Таким майном є неподільна річ - автомобіль. Суди обох інстанцій, хоч і зробили протилежні висновки щодо суті позову, правильно вважали, що вимоги про визнання за відповідачем права власності на автомобіль і стягнення на користь позивачки відповідної грошової компенсації треба розглядати як вимогу про поділ цієї неподільної речі шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього компенсації замість частки позивачки у праві спільної сумісної власності на автомобіль. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11 сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.05.2019 року відповідно до свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] . Позивач [PERSON] є військовослужбовцем Збройних Сил України. З 2016 року позивач навчалась у Військовій академії (м. Одеса). Станом на теперішній час позивач проходить військову службу у військовій частині [NUMBER] . Відповідач [PERSON] є військовослужбовцем Збройних Сил України. Станом на теперішній час відповідач проходить військову службу у Військовій академії (м. Одеса). Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . У період шлюбу 08.07.2023 року сторонами придбано транспортний засіб HYUNDAI TUCSON, номер кузова [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , титульним власником якого є [PERSON] відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 08.07.2023 року. Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 29.10.2024 у справі № 521/8484/24 шлюб між сторонами розірвано. Сторони не дійшли згоди щодо поділу спільного майна подружжя - рухомого майна транспортного засобу HYUNDAI TUCSON, номер кузова [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Станом на день судового розгляду справи транспортний засіб Nissan Primera 2000 року випуску (VIN: [NUMBER] , державний номер [NUMBER] ) перебуває у власності [PERSON] , відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 02.03.2019 року серія [NUMBER] . Таким чином, суд відхиляє доводи відповідача щодо відчуження ним на користь [PERSON] транспортного засобу Nissan Primera 2000 року випуску, VIN: [NUMBER] , адже належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів на підтвердження цього факту суду не надано. Наданий відповідачем попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу Nissan Primera 2000 року випуску, VIN: [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , укладений 03.06.2023 року між [PERSON] та [PERSON] , який є племінником відповідача, не свідчить про реальне відчуження відповідачем належного йому з 02.03.2019 року на праві приватної власності автомобіля Nissan Primera. Відповідачем не надано суду доказів укладання основного договору купівлі-продажу транспортного засобу Nissan Primera, VIN: [NUMBER] , державний номер [NUMBER] ; не надано доказів здійснення державної реєстрації транспортного засобу Nissan Primera за [PERSON] , а також доказів фактичної передачі вказаного транспортного засобу [PERSON] . Суд не бере до уваги надані представником відповідача до матеріалів справи фотокопію документа від 16.05.2018 року іноземною мовою без перекладу та фотокопії нотаріально посвідченої довіреності від 16.05.2018 року з перекладом українською мовою, якою відповідачу надано право діяти від імені власника Nissan Primera, VIN: [NUMBER] , адже ці документи не підтверджують відчуження [PERSON] транспортного засобу Nissan Primera Супруну С.В. Водночас, наявні в матеріалах справи докази, а також надані представником відповідача у судовому засіданні пояснення свідчать про те, що власником Nissan Primera, VIN: [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , дотепер є саме [PERSON] . Таким чином, відповідачем не доведено, що він здійснив відчуження транспортного засобу Nissan Primera, та здійснив вкладення отриманих від продажу власних коштів у придбання спірного транспортного засобу HYUNDAI TUCSON. Враховуючи зазначене, суд доходить висновку, що відповідачем не спростовано презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на автомобіль HYUNDAI TUCSON, номер кузова [NUMBER] , тому поділ вказаного рухомого майна має відбуватися у рівних частках відповідно до засад Сімейного кодексу України. Відповідно до висновку експерта від 22.07.2024 року № 120-24 експертного транспортно-товарознавчого дослідження колісного транспортного засобу HYUNDAI TUCSON, номер кузова [NUMBER] , середньоринкова вартість вказаного автомобіля визначається рівною 305790 грн. Інших доказів щодо вартості транспортного засобу суду не надано. Враховуючи зазначене, суд доходить висновку про обгрунтованість вимог позивача про виділення автомобіля HYUNDAI TUCSON, ідентифікаційний номер [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , у власність [PERSON] та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль у розмірі половини вартості вказаного майна, а саме - 152895 грн. Щодо розподілу судових витрат суд доходить висновку про стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати у загальному розмірі 7223,16 грн., з яких: судовий збір - 1223,16 грн., витрати на оплату проведення експертного дослідження - 3000 грн., витрати на професійну правничу допомогу 3000 грн. Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані із залученням експертів та проведенням експертизи. До позовної заяви додано квитанцію про сплату судового збору на подання позовної заяви майнового характеру у розмірі 1223,16 грн. До позовної заяви додано квитанцію про сплату витрат на проведення експертного дослідження у розмірі 3000 грн. Факт сплати цих витрат та їх розмір не заперечувався відповідачем. Представник позивача у позовній заяві також просила стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн. Представником відповідача 27.02.2025 року подано клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, в обґрунтування якого зазначено, що позивачем не надано доказів згідно вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України. У судовому засіданні 27.02.2025 року представник відповідача підтримав клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги до 500 грн. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до абз. 1 ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Аналіз вищевказаних норм дає підстави дійти висновків, що суд має встановити обґрунтованість і пропорційність витрат на професійну правничу допомогу на підставі наданих стороною доказів. Верховний Суд у додатковій постанові від 06.03.2019 року по справі № 922/1163/18, розглянувши питання розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, зробив системний аналіз норм законодавства та прийшов до наступних висновків: (1) Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»); (2) За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; (3) Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; (4) Адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; (5) Адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; (6) Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Аналогічну правову позицію викладено в додаткових ухвалах Верховного Суду від 04 червня 2020 року по справі № 906/598/19 та від 22 грудня 2022 року по справі № 904/4134/20. На підтвердження наявності договірних відносин між [PERSON] та адвокатом Степанишиною А.С. до суду надано копію договору про надання правничої допомоги від 28.05.2024 № 2024/13. Відповідно до абз 2 п. 4.1. вказаного договору розмір гонорару адвоката за надання правничої допомоги у вигляді представництва інтересів клієнта у цивільній справі про поділ майна подружжя у суді першої інстанції є фіксованим та складає 3000 (три тисячі) гривень. Таким чином, позивачем [PERSON] та адвокатом Степанишиною А.С. визначено фіксовану форму обчислення гонорару адвоката за представництво інтересів клієнта у цивільній справі про поділ майна подружжя у суді першої інстанції, при якій не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу (вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21). Отже, розмір гонорару адвоката за надання правничої допомоги визначений у договорі про надання правничої допомоги від 28.05.2024 № 2024/13 у вигляді фіксованої суми та не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. Згідно з п. 4.2.\~договору про\~надання правничої\~допомоги від\~28.05.2024\~№ 2024/13 оплата гонорару здійснюється Клієнтом на розрахунковий рахунок Адвоката за визначеними реквізитами. На підтвердження оплати гонорару адвоката, визначеного у п. 4.1. договору, до позову додано платіжні інструкції від 29.05.2024 року та від 25.07.2024 року про сплату на розрахунковий рахунок адвоката суми гонорару у загальному розмірі 3000 грн. Таким чином, матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем послуг адвоката та понесення нею витрат на професійну правничу допомогу при розгляді даної справи в суді першої інстанції. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved