Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-25 00:00:00

23.08.2024 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа на боці позивача, що не заявляє самостійних вимог [PERSON] , про усунення перешкод у здійсненні права володіння, користування та розпорядження власністю шляхом виселення відповідачки з квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , без надання іншого жилого приміщення. Мотивуючи свої вимоги позивач зазначив наступне. Позивач є власником квартири, що розташована за вищевказаною адресою на підставі Договору дарування № 626 від 05.08.2024. Право власності зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 05.08.2024 року за № 2443439948104. 11.08.2024 року позивач разом зі своїм сином [PERSON] приїхала до свого нового помешкання, але потрапити до квартири самостійно не змогла. Ключі від квартири, які були передані попереднім власником громадянином [PERSON] , не підійшли так, як квартира була зачинена зсередини. На велике здивування позивача двері відчинила відповідач, яка є колишньою дружиною попереднього власника квартири. Позивач пред`явила документи, що підтверджують право власності на квартиру та запропонувала відповідачці добровільно звільнити житло. Відповідач відповіла відмовою, а тому позивач звернулася до суду з даним позовом. Просить виселити відповідача на підставі ч. 3 ст. 116 ЖК України. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позов та просила його задовольнити. Представник відповідача просила відмовити у задоволенні позову посилаючись не те, що відповідач 14 років тому вселилась у спірну квартиру на законних підставах, як дружина на той час власника [PERSON] . Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), зауважила, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Представник відповідача зазначає, що позивачка має інше власне житло, де і проживає разом із сім`єю. Набувши право власності на спірну квартиру, позивачка не могла не знати про проживання в житловому приміщенні відповідачки, колишнього члена сім`ї колишнього власника, брата позивачки [PERSON] , і що відповідачка не має іншого власного житла та набула у законний спосіб охоронюване законом право на мирне користування майном. Позивачці добре відомо, що за спільні кошти з колишнім власником спірної квартири відповідачка добудувала до квартири майже 12 кв.м. площі і суттєво збільшили її вартість. При цьому гроші витрачені на ремонт були отримані в кредит, який відповідачка самотужки продовжує виплачувати по цей час. Верховний Суд у своїх постановах від 13.10.2020 року у справі №447/455/17 та від 21.08.2019 року у справі № 569/4373/16-ц вказував, що права членів сім`ї колишнього власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватись на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні підтримав позов. Заслухавши пояснення сторін та допитавши учасників справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч. 1ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша стаття 321 Цивільного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст. 346 Цивільного кодексу України, право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Статтею 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, Верховний Суд України вказав, що стаття 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до частини 4 статті 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Згідно з частиною 4 статті 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Частиною 1 статті 109 Житлового кодексу України визначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Відповідно до статті 116 Житлового кодексу України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять не можливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Частиною третьою статті 116 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. З матеріалів справи вбачається, що відповідачка [PERSON] з 20.08.2010 року була зареєстрована в квартирі, що розташована за адресою: [ADDRESS] . 18.03.2024 року її було знято з реєстрації у вказаному жилому приміщенні. Таке вбачається з відомостей Єдиного державного демографічного реєстру. [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, так стверджують всі сторони по справі. [PERSON] отримав право особистої приватної власності на спірну квартиру на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 30.08.2021 року. 05.08.2024 року [PERSON] подарував цю квартиру своїй сестрі, позивачці, що підтверджується копією нотаріально посвідченого договору дарування квартири. Відповідачка з 18.03.2024 року, з моменту зняття її з реєстрації у вказаній квартирі, втратила право користування нею (права володіння та розпорядження квартирою вона ніколи не мала), але продовжує проживати в цій квартирі, що підтверджується матеріалами звернень до поліції 15.05.2024 року від [PERSON] та 11.08.2024 року від [PERSON] . Враховуючи, що відповідачка фактично проживає в спірній квартирі без законних на те підстав, з урахуванням вищевикладених норм цивільного та житлового законодавства, суд доходить висновку про необхідність задоволення позовних вимог та захисту прав позивача, як власника майна. Приймаючи до уваги конкретні обставини справи, те що відповідачка не зареєстрована у спірній квартирі, не є членом сім`ї її власника, і хоча не має іншого житла, але не позбавлена можливості винаймати інше житло, оскільки уклала угоду з представником на платній основі, уклала кредитний договір, а тому на переконання суду має джерела доходу та можливість оплачувати інше житло, тож таке втручання в право особи на житло як виселення, на переконання суду є цілком пропорційним та переслідує легітимну мету захист права позивача вільно володіти своїм майном. Твердження представника відповідача про вкладення спільних з колишнім чоловіком коштів у ремонт та перепланування квартири на мають відношення до предмету даного спору.

Outcome: approved