Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справв Полтавській області, визначивши третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору\~Першау полтавську державну нотаріальну контору, про скасування арешту, тип обтяження: арешт (архівний запис), реєстраційний номер обтяження: 1774771, який зареєстровано 17.03.2005р. 15:36:02 за №1774771, реєстратором: Першою полтавською державною нотаріальною конторою, підстава обтяження: постанова б/н від 14.05.2002р., Октябрський РВ ПМУ УМВС України, капітан міліції [PERSON] , на все майно [PERSON] . В обґрунтування позову [PERSON] вказала, що у липні 2024 року звернулася до органів нотаріату з метою вчинення дій з укладення угоди щодо відчуження нерухомого майна, що належить ій на праві приватної власності. В процесі перевірки майнового стану позивача нотаріусом на предмет відсутності або наявності актуальних обтяжень в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна з`ясувалося, що на все належне [PERSON] майно (без визначення конкретного об`єкту) накладено арешт в межах кримінального провадження, досудове розслідування якого здійснював Октябрський РВ ПМУ УМВС в Полтавській області. В подальшому, в ході з`ясування обставин було встановлено, що в Полтавському обласному державному нотаріальному архіві знаходиться справа №2-41 «Повідомлення про накладення та зняття заборон і арештів на нерухоме майно приватними нотаріусами та слідчими органами» за період з 07.05.2002р. по 31.05.2002р. Першої полтавської державної нотаріальної контори виявлено постанову про накладення арешту на майно, яка винесена слідчим Октябрського РВ ПМУ УМВС в Полтавській області капітаном міліції Грубич В.В. від 14.05.2002р., у зв`язку з накладенням арешту на квартиру [ADDRESS] . В реєстрі Першої полтавської державної нотаріальної контори для реєстрації заборон відчуження жилих будинків, квартир, дач, садових будинків, гаражів, земельних ділянок та іншого нерухомого майна, а також арештів накладених на таке саме майно судовими та слідчими органами за 2001-2002 роки за реєстровим №253 виявлено запис про накладення арешту Октябрським РВ ПМУ УМВС в Полтавській області від 12.05.2002р. на майно [PERSON] , вказана адреса проживання: [ADDRESS] , проте не зазначено інформацію, на яке саме майно накладено арешт, крім того, має місце запис про зняття арешту від 18.06.2007р. Октябрським РВ ПМУ УМВС в Полтавській області. Копія відповідного процесуального документа на підтвердження зняття арешту від 18.06.2007р. в Полтавському обласному державному нотаріальному архіві та органах нотаріату відсутня. Позивач зазначає, що арешт міг бути накладений Октябрським РВ ПМУ УМВС в Полтавській області в ході розслідування кримінального провадження №02230100, матеріали якого на даний час могли зберігатися в архівах органів МВС України Полтавської області (зокрема, Октябрського РВ ПМУ УМВС в Полтавській області). У зв`язку з цим вона звернулася за професійною правничою допомогою до адвоката Москаленка І.О., який в свою чергу звернувся з адвокатським запитом б/н від 16.09.2024р. до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області в особі Ліквідаційної комісії УМВС України в Полтавській області (далі - Ліквідаційна комісія УМВС України в Полтавській області, відповідач) з метою отримання інформації стосовно підстав накладення арешту та надання відповідних документів. Відповідач повідомив представника [PERSON] , що кримінальна справа №0223010, під час розслідування якої міг накладатися арешт на все майно позивача, на архівне зберігання не надходила і відповідно Ліквідаційна комісія УМВС України в Полтавській області позбавлена можливості надати запитувану інформацію та документи. [PERSON] зазначила, що вона ніколи не була фігуранткою в межах розслідування кримінального провадження №02230100, щодо мене чи членів її родини не висувалися правоохоронними органами підозри чи обвинувачення. Жодних документів, які б стосувалися кримінальної справи №02230100, у неї немає, про хід її розслідування їй нічого не відомо. Позивач також зазначає, що очевидним є факт, що досудове розслідування кримінального провадження №02230100 давно завершено і судовий розгляд даного кримінального провадження ніколи не здійснювався і здійснюватися не буде, відсутня процесуальна можливість вчинити дії щодо скасування арешту в межах процедур, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України. Як доказ наявності діючого на момент звернення до суду арешту [PERSON] надала інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо суб`єкта, з якого слідує, що до цього часу існує арешт (архівний запис), реєстраційний номер обтяження: 1774771. Вищевказаний арешт накладено на все майно 17.03.2005р. за №1774771 реєстратором - Першою полтавською державною нотаріальною конторою на підставі постанови б/н від 14.05.2002р., винесеної слідчим Октябрського РВ ПМУ УМВС в Полтавській області капітаном міліції Грубич В.В. Враховуючи викладені обставини була змушена звернутись до суду з позовом про скасування вказаного арешту. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 25 листопада 2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Ліквідаційна комісія Управління Міністерства внутрішніх справ у Полтавській області направила до суду відзив на позовну заяву. Від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідач\~Ліквідаційна комісія Управління Міністерства внутрішніх справ в Полтавській області належним чином повідомлялись про місце, дату та час розгляду справи, шляхом направлення судових повісток про виклик до суду, в судове засідання своїх представників не направили, про причину неявки суд не повідомили. Третя особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Перша полтавська державна нотаріальна контора жодних пояснень стосовно предмету спору теж суду не надала належним чином повідомлялись про місце, дату та час розгляду справи, шляхом направлення судових повісток про виклик до суду, в судове засідання не з`явились, про причину неявки суд також не повідомили. Суд, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, дійшов до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що в Полтавському обласному державному нотаріальному архіві дійсно знаходиться справа №2-41 «Повідомлення про накладення та зняття заборон і арештів на нерухоме майно приватними нотаріусами та слідчими органами» за період з 07.05.2002р. по 31.05.2002р. Першої полтавської державної нотаріальної контори виявлено постанову про накладення арешту на майно, яка винесена слідчим Октябрського РВ ПМУ УМВС в Полтавській області капітаном міліції Грубич В.В. від 14.05.2002р., у зв`язку з накладенням арешту на квартиру [ADDRESS] . В реєстрі Першої полтавської державної нотаріальної контори для реєстрації заборон відчуження жилих будинків, квартир, дач, садових будинків, гаражів, земельних ділянок та іншого нерухомого майна, а також арештів накладених на таке саме майно судовими та слідчими органами за 2001-2002 роки за реєстровим №253 виявлено запис про накладення арешту Октябрським РВ ПМУ УМВС в Полтавській області від 12.05.2002р. на майно [PERSON] , вказана адреса проживання: [ADDRESS] , без конкретизації інформації, на яке саме майно накладено арешт, крім того, має місце запис про зняття арешту від 18.06.2007р. Октябрським РВ ПМУ УМВС в Полтавській області. Копія відповідного процесуального документа на підтвердження зняття арешту від 18.06.2007р. в Полтавському обласному державному нотаріальному архіві та органах нотаріату відсутня, сторонами справи останній теж не надавався. Судом також встановлено, що представник [PERSON] адвокат Москаленко І.О. звернувся з адвокатським запитом б/н від 16.09.2024р. до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області в особі Ліквідаційної комісії УМВС України в Полтавській області з метою отримання інформації щодо: - надання копії постанови про накладення арешту на майно, яка винесена слідчим Октябрського РВ ПМУ УМВС в Полтавській області капітаном міліції Грубич В.В. від 12.05.2002р., - \~ \~ \~ \~копії постанови слідчого або іншої особи, уповноваженої на вчинення процесуальних дій (або будь-якого іншого рішення) про зняття арешту від 18.06.2007р. Октябрським РВ ПМУ УМВС в Полтавській області, - \~ \~ \~ \~копії постанови (або будь-якого іншого рішення) про закриття кримінального провадження №02230100 Октябрським РВ ПМУ УМВС в Полтавській області, - \~ \~ \~ \~інформації про накладення та зняття арештів на нерухоме майно [PERSON] в межах кримінального провадження №02230100 за період від початку досудового розслідування до його закриття. Відповідач у листі №24/91-Аз від 20.09.2024р. зазначив, що кримінальна справа №0223010, під час розслідування якої міг накладатися арешт на все майно [PERSON] , на архівне зберігання не надходила і відповідно Ліквідаційна комісія УМВС України в Полтавській області позбавлена можливості надати запитувану інформацію та документи. Також повідомлено, що від 08.06.2021р. до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про припинення Октябрського ПВ ПМУ УМВС в Полтавській області як юридичної особи без правонаступника. Жодних документів, які б стосувалися кримінальної справи №02230100, у позивача немає, про що вона зазначала у власному позові. Ліквідаційна комісія УМВС України в Полтавській області не надала інформації щодо актуального стану кримінального провадження №02230100, відомостей про його закриття, статусу позивача в даному кримінальному провадженні, підстав накладення арешту на все майно [PERSON] та причин не вчинення дій щодо його скасування (знятя) у визначений законодавством спосіб та строки, тощо. Як вбачається з обставин даної справи, арешт на все належне позивачу майно накладався під час дії попереднього Кримінального процесуального кодексу України, який втратив чинність на підставі Кодексу №4651-VI (4651-17) від 13.04.2012р. Згідно з діючою редакцією ст. 174 Кримінального процесуального кодексу України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Враховуючи інформацію, отриману від Ліквідаційної комісії УМВС України в Полтавській області щодо припинення Октябрського ПВ ПМУ УМВС в Полтавській області як юридичної особи без правонаступника, остання є належним відповідачем у даному спорі. Доказом наявності діючого на момент звернення до суду арешту є інформаційна довідка №401881218 від 01.11.2024р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо суб`єкта ( [PERSON] ), з якого слідує, що до цього часу існує арешт (архівний запис), реєстраційний номер обтяження: 1774771. Вищевказаний арешт накладено на все майно 17.03.2005р. за №1774771 реєстратором - Першою полтавською державною нотаріальною конторою на підставі постанови б/н від 14.05.2002р., винесеної слідчим Октябрського РВ ПМУ УМВС в Полтавській області капітаном міліції Грубич В.В. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.\~Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно до ч. 1, 2\~ст. 76 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. У відповідності до\~ст. 77 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно з ч. 1, 5, 6, 7\~ст. 81 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як встановлено судом арешт на майно позивача накладався постановою, яка винесена слідчим Октябрського РВ ПМУ УМВС в Полтавській області капітаном міліції Грубич В.В. від 14.05.2002р., у зв`язку з накладенням арешту на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до ст. 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. Згідно з ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України). Віповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Відповідно до ст. 126 Кримінального процесуального кодексу України\~(в редакції 1960 року), чинного на час накладення арешту на майно позивача, забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт. Майно, на яке накладено арешт, описується і може бути передане на зберігання представникам підприємств, установ, організацій або членам родини обвинуваченого чи іншим особам. Особи, яким передано майно, попереджаються під розписку про кримінальну відповідальність за його незбереження. Не підлягають описові предмети першої потреби, що використовуються особою, у якої проводиться опис, і членами її родини. Перелік цих предметів визначено в Додатку до\~Кримінального кодексу України\~(\~2002-05\~). Арешт майна і передача його на зберігання оформляються протоколом, який підписується особою, що проводила опис, понятими і особою, яка прийняла майно на зберігання. До протоколу додається підписаний цими особами опис переданого на зберігання майна. Для встановлення вартості описаного майна в необхідних випадках запрошується спеціаліст, який також підписує протокол і опис майна з його оцінкою. Накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного Кримінального процесуального кодексу України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження. Зокрема, згідно з ст.\~170\~Кримінального процесуального\~кодексу України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття після припинення кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, у виниклих правовідносинах кримінальний процесуальний закон не передбачає. Під час\~розгляду справи,\~суд керується\~тим,\~що арешт\~на майно\~ [PERSON] ,\~було накладено\~під час\~дії Кримінального\~процесуального кодексуУкраїни, в редакції 1960 року, за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом. Відповідно до п. 9 розділу ХІ\~«Перехідні положення»\~Кримінального процесуального\~кодексу України арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами ч. 1 ст. 5 Кримінального процесуального кодексу України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цьогоКодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. З огляду\~на зазначене,\~на правовідносини,\~пов`язані з\~розв`язанням питання\~про припинення\~арешту майна\~позивача,\~поширюються норми\~Кримінального процесуального\~кодексуУкраїни 1960 року. Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі. Шляхів виправлення помилки, допущеної слідчим, прокурором або судом у зв`язку з неприйняттям обов`язкового рішення про скасування арешту майна, після оголошення вироку або закриття по кримінальній справи Кримінальний процесуальний кодекс України 1960\~року не встановлював. Згідно з\~ст. 174 Кримінального процесуального кодексу України\~як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба. Проте слідчий\~суддя,\~як і\~прокурор,\~наділений повноваженнями\~приймати рішення\~про припинення\~цього заходу\~виключно під\~час досудового\~розслідування,\~розпочатого шляхом\~внесення відомостей\~про кримінальне\~правопорушення до\~Єдиного реєстру\~досудових розслідувань\~у порядку,\~встановленому чинним\~Кримінальним\~процесуальним кодексомУкраїни. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження, в тому числі у кримінальній справі, закритій органом досудового слідства,\~Кримінальний процесуальний кодекс України не передбачає. Водночас прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України\~зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з п. 2 ч. 1 ст. 7, ч. 1 ст. 9 Кримінального процесуального кодексу України\~є законність, що передбачає обов`язок, суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог\~Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Чинний\~Кримінальний процесуальний кодекс України не передбачає застосування слідчим, слідчим суддею, прокурором процесуальних норм у закритому кримінальному провадженні. Таким чином, вирішення порушеного позивачем питання в порядку кримінального судочинства потребувало б відновлення кримінального провадження (кримінальної справи), яке закрито постановою органу досудового слідства у зв`язку з відсутністю складу злочину, тобто з реабілітуючої підстави. Суд кримінальної юрисдикції компетентний розглядати цивільний позов лише разом з кримінальною справою, яка надійшла до суду з обвинувальним висновком, і лише у разі, якщо його заявляє особа, котра зазнала матеріальної шкоди від злочину і пред`являє вимогу про її відшкодування до обвинуваченого або до осіб, які несуть матеріальну відповідальність за його дії. Позивач пред`являє позов з підстави необґрунтованого обмеження його права власності рішенням слідчого. Однак нормативна неврегульованість порядку захисту права власності, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Перекладення тягаря такого недоліку законодавства на особу, котра потерпає від свавільного втручання у право власності, гарантоване Конвенцією і\~Конституцією України, є неприпустимим. Зволікання з наданням ефективного засобу юридичного захисту тягне погіршення правового становища людини, котра зазнає негативних наслідків не лише від помилки представника влади, а й від перешкод у отриманні реальної можливості її виправлення, і перебуває у стані невизначеності непередбачувано тривалий час. Разом із тим, кримінальні процесуальні правовідносини виникають, змінюються та припиняються на підставі норм кримінального процесуального права. Закриття кримінального провадження є юридичним фактом, який припиняє кримінальні процесуальні відносини. Зокрема, після прийняття означеного процесуального рішення арешт майна, застосований у кримінальному провадженні (кримінальній справі) як засіб його забезпечення, втрачає відповідну концептуальну властивість. Із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Із огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном. Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України\~можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Вказана правова позиція сформульована Верховним Судом України у постанові від 15.05.2013р. №6-26цс13 та підтверджена постановою Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019р. у справі №372/2904/17-ц та від 12.06.2019р. у справі №766/21865/17. Разом із тим, скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальному провадженні, після його закриття не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин. Враховуючи наявність накладеного арешту на майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може, суд приходить до висновку про необхідність захисту його права шляхом скасування такого арешту, оскільки позовні вимоги засновані на законі та знайшли своє повне підтвердження в ході судового розгляду. При такихобставинах, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги до Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ в Полтавській області є обгрунтованими, та\~є всі підстави, передбачені законом, для задоволення позову та скасування арешту, накладеного постановою, яка винесена слідчим Октябрського РВ ПМУ УМВС в Полтавській області капітаном міліції Грубич В.В. від 14.05.2002р., у зв`язку з накладенням арешту на квартиру [ADDRESS] . При цьому суд також зазначає, що матеріали цивільної справи не містять жодних даних, що досудове розслідування кримінальної справи №02230100 триває до цього часу, процесуальний статус [PERSON] , визначений, а накладений на її майно арешт має процесуальне значення та необхідний для завершення досудового розлідування та притягнення до відповідальності винних осіб. Тому вказаний вище арешт повинен був бути знятий слідчим, відповідно до\~ст. 126 Кримінального процесуального кодексу України\~(в редакції 1960 року).

Outcome: approved