Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-23 00:00:00

03.01.2025 до Воловецького районного суду звернувся позивач [PERSON] з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей з батьком на його самостійному утриманні та вихованні. Позов мотивовано тим, що 19.11.2011 позивач [PERSON] уклав шлюб із відповідачкою [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 04.01.2019. Від цього шлюбу у сторін народилося двоє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] та дочка [PERSON] , [INFO] . Позивач стверджує, що сімейне життя з відповідачкою не склалося через різні погляди на життя та сім`ю. Підставою для розірвання шлюбу є ті обставини, що у сторін відсутні спільні інтереси, взаєморозуміння і взаємоповага. Зазначає, що шлюбні стосунки фактично припинились, оскільки подружнім життям позивачка із відповідачем не проживають. Зазначає, що його дружина [PERSON] не бажає проживати разом із позивачем та їхніми спільними дітьми, оскільки вона часто виїжджає за межі України та більшість часу перебуває за кордоном. Відповідачка не займалась і не бажає займатись утриманням і вихованням малолітніх дітей. Стверджує, що між сторонами із відповідачкою зіпсувались нормальні сімейні відносини, вони погіршились, фактично припинились. На підставі вищезазначеного, просить суд шлюб між ним та відповідачкою розірвати, визначити місце проживання малолітніх дітей з батьком на його самостійному утриманні та вихованні. Позивач в судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі. Також зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просив такі задовольнити, з підстав викладених у позові. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, проте надіслала на електронну адресу суду заяву, у якій просила розглянути справу без її участі. Крім того, відповідачка зазначила, що позовні вимоги щодо розірвання шлюбу не заперечує, щодо визначення місця проживання дітей із батьком заперечує. Представник третьої особи - Органу опіки і піклування Нижньоворітської сільської ради Мукачівського району В.Шуфрич в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги просить вирішити на розсуд суду за наявними матеріалами. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення із таких підстав. Судом встановлено, що між сторонами укладено шлюб 19.11.2011 зареєстрований виконкомом Верхньоворітської сільської ради Воловецького району Закарпатської області, за актовим записом № 14, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Від даного шлюбу у сторін народилося двоє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ) та дочка [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ), які проживають разом із батьком. Згідно з ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Сторони не змогли створити міцної сім`ї, сімейне життя у них не склалося, відсутні спільні інтереси, наявні різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння, їх шлюб існує лише формально, а тому із огляду на наведене, суд вважає, що причини, які спонукали позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими і це суперечило б інтересам сторін. Статтею 113 Сімейного кодексу України передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Заяви про відновлення дошлюбного прізвища від відповідачки не надійшло. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що шлюб між сторонами слід розірвати та після розірвання шлюбу прізвище відповідачці не змінювати. Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання малолітніх дітей з батьком на його самостійному утриманні та вихованні, слід зазначити наступне. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 30.05.2013 зареєстрованого Виконкомом Верхньоворітської сільської ради Воловецького району Закарпатської області, вбачається що [PERSON] , народилася [INFO] , її батьками є: у графі батько « [PERSON] », у графі мати « [PERSON] ». Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 15.02.2019 зареєстрованого Воловецьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, вбачається що [PERSON] , народилася [INFO] , її батьками є: у графі батько « [PERSON] », у графі мати « [PERSON] ». З висновку Органу опіки та піклування Нижньоворітської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області затвердженого рішенням виконавчого комітету Нижньоворітської сільської ради від 22.11.2024 за № 140, вбачається, що в ході проробленої роботи встановлено, що [PERSON] , [INFO] звернувся з заявою до органу опіки та піклування Нижньоворітської сільської ради про визначення місця проживання його малолітніх дітей, а саме [PERSON] [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Зі слів громадянина [PERSON] його дружина часто перебуває за кордоном. Подружнім життям з відповідачкою вони не проживають, так як остання виїжджає за межі країни залишаючи їхніх малолітніх дітей на виховання батька. Згідно акта обстеження житлово-побутових умов складеного комісією у складі в.о. начальника Служби у справах дітей Нижньоворітської сільської ради Самолевської М.Ф., та діловодом с. Верхні Ворота [PERSON] встановлено: в будинку проживають і мають постійне місце реєстрації: [PERSON] , [INFO] (позивач); [PERSON] , [INFO] (дружина позивача); [PERSON] , [INFO] - дочка позивача; [PERSON] , [INFO] - дочка позивача; [PERSON] , [INFO] - теща позивача перебуває за кордоном; [PERSON] , [INFO] - брат дружини позивача перебуває за кордоном. Також, у вищевказаному висновку зазначено, що житловий будинок за адресою [ADDRESS] , облаштований всім необхідним для проживання. Під час обстеження встановлено, що батько сам виховує дітей, готує їм їсти, лікує коли хворіють. Сім`я доброзичлива, відомості про наявність шкідливих звичок або ж випадків протиправної поведінки членів сім`ї відсутні. Таким чином, враховуючи інтереси дітей, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання неповнолітніх малолітніх дітей: [PERSON] [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , що повністю відповідає інтересам дітей і не порушує їхніх прав та законних інтересів. Статтею 141 СК України передбачено, що батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно із ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Згідно із ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ст. 161 СК України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св 18) зазначено, що «тлумачення ч.1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». Як роз`яснено у п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Отже, з аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. З аналізу практики Європейського суду з прав людини встановлено, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Крім того, поняття "розлучення дитини та матері" не є тотожним поняттю, визначення різних місць проживання матері та дитини", оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання. Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (ч. 4). Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або, у відповідних випадках, законні опікуни, - несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п.1 ст.9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують право дитини не розлучатися з обома батьками усупереч їх бажанню, за винятком випадків, якщо в разі компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно ухвалити рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що вирішують питання соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання неповнолітньої дитини з одним з батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч.ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України, вбачається висновок, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Судом встановлено, що із матеріалів справи вбачається, мати [PERSON] самоусунулась від виховання та утримання малолітніх дітей, їхнім життям не цікавиться. Крім того, відповідачка не приділяє належної уваги вихованню та участі в житті дітей, не бере жодної участі в утриманні і вихованні спільних малолітніх дітей. Належним доглядом за дітьми, їх повним утриманням та вихованням позивач займається самостійно, проживаючи спільно з дітьми в [ADDRESS] . Із характеристики Верхньоворітського закладу дошкільної освіти Нижньоворітської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області, вбачається, що [PERSON] [INFO] відвідує заклад дошкільної освіти з жовтня 2022 року. За період відвідування садочка відсутня буває лише при хворобі. Зовнішній вигляд дівчинки завжди охайний. Вона веде себе спокійно та стримано, не відмовляється від виконання завдання, поставлені вихователем до неї. Увага стійка, пам`ять розвинута. Вміє контактувати з однолітками, конфліктних ситуацій не створює. Дружелюбна, товариська. Бере участь у всіх видах діяльності. Під час занять зарекомендувала себе як дитина, яка слухає дорослих, не порушує дисципліну. В діяльність включається відразу. Навички самообслуговування сформовані в достатній мірі. Можна зробити висновок, що рівень розумового та фізичного розвитку дитини відповідає її віковим особливостям. [PERSON] батько систематично приводить і забирає з садочка, завжди відвідує батьківські збори та різні заходи, які проводяться у закладі. Часто цікавиться успіхами та поведінкою доньки. За період 2024 р. мама жодного разу в ЗДО не появлялася. Також, як вбачається, із матеріалів справи, відповідачка [PERSON] разом із малолітніми дітьми за адресою [ADDRESS] не проживає, а більшість часу перебуває за кордоном, що підтверджується копією паспорту громадянина України для виїзду за кордон виданого на ім`я [PERSON] , у звязку із чим вона не має можливості займатись вихованням дітей та дбати про них належним чином. Також, як вбачається, із висновку Органу опіки та піклування Нижньоворітської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області, визначення місця проживання малолітніх дітей разом з батьком [PERSON] , відповідає інтересам дітей і не порушує їхніх прав та законних інтересів. З огляду на наведені обставини, зокрема, ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, проживання дітей на даний час із батьком, який піклується про виховання дітей, виявляє до дітей увагу та турботу, відсутність обставин, які б свідчили, що таке бажання дітей суперечить їх інтересам, суд приходить до висновку, що з метою забезпечення умов, необхідних для повноцінного фізичного, психічного і духовного розвитку малолітніх дітей, слід визначити їх місце проживання, самостійне виховання та утримання із батьком [PERSON] . Із огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Вимоги про відшкодування судових витрат позивачем не заявлено

Outcome: approved