Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-23 00:00:00

[PERSON] , [PERSON] через свого представника адвоката Івашківа Юрія Володимировича, який діє на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги серії ВС №1241936 від 06.12.2023 (том 1 а.с. 12), звернулися до суду з позовом до [PERSON] про виділ [PERSON] , [PERSON] із земельної ділянки кадастровий номер 5322285000:00:002:0301, загальною площею 3,4600 га, яка розташована на території Сидоряченської сільської ради Котелевського району Полтавської області, в натурі по 1/3 частці земельної ділянки, позначеної на плані поділу №1 й №2, та визнання за ними права власності на виділені в натурі земельні ділянки площею по 1,1545 га, що розташовані на території Сидоряченської сільської ради Котелевського району Полтавської області, мотивуючи тим, що вони та відповідач [PERSON] , й інші спадкоємці, є співвласниками спірної земельної ділянки; на 1/3 частку даної земельної ділянки [PERSON] , й інші спадкоємці, у встановленому законодавством порядку не оформили свої спадкові права після померлої матері [PERSON] , не бажають отримувати в нотаріуса свідоцтва про спадщину за законом, оскільки не досягли згоди щодо поділу спадкового майна між собою. Через неузгодженість порядку користування і розпорядження земельною ділянкою, та відсутністю правовстановлюючих документів у всіх співвласників, сторони позбавлені можливості домовитися про поділ спадкового майна, узгодити порядок користування часткою у спадковому майні, та укласти договір оренди землі на новий строк, а орендар позбавлений можливості скористатися своїм переважним правом на укладання договору оренди землі на новий строк, у зв`язку з цим, позивачі виявили бажання виділити належні їм по 1/3 частці спірної земельної ділянки. Ухвалою Котелевського районного суду Полтавської області від 22.12.2023 позовну заяву залишено без руху (том 1 а.с. 22, 23). 08.01.2024 представником позивачів надіслано до суду поштою заяву про усунення недоліків позовної заяви (том 1 а.с. 29 64). Провадження у справі відкрито ухвалою Котелевського районного суду Полтавської області від 15.01.2024 за правилами загального позовного провадження (том 1 а.с. 66). 02.02.2024 до суду надійшло через систему «Електронний суд» клопотання представника позивачів про уточнення позовних вимог, а саме просив суд: 1) виділити [PERSON] із земельної ділянки кадастровий номер 5322285000:00:002:0301, загальною площею 3,4636 га, яка розташована на території Сидоряченської сільської ради Котелевського району Полтавської області, в натурі 1/3 частину вказаної земельної ділянки, позначеної на плані поділу, як земельна ділянка № [NUMBER] площею 1,1545 га, та визнати за [PERSON] право власності на виділену в натурі земельну ділянку площею 1,1545 га, що розташована на території Сидоряченської сільської ради Котелевського району Полтавської області; 2) виділити [PERSON] із земельної ділянки кадастровий номер 5322285000:00:002:0301, загальною площею 3,4636 га, яка розташована на території Сидоряченської сільської ради Котелевського району Полтавської області, в натурі 1/3 частину вказаної земельної ділянки, позначеної на плані поділу, як земельна ділянка № [NUMBER] площею 1,1545 га, та визнати за [PERSON] право власності на виділену в натурі земельну ділянку площею 1,1545 га, що розташована на території Сидоряченської сільської ради Котелевського району Полтавської області (а.с. 80, 81). Ухвалою Котелевського районного суду Полтавської області від 13.02.2024 прийнято до розгляду клопотання представника позивачів про зміну предмету позову у справі №535/1369/23, та витребувано докази (том 1 а.с. 91 - 93). 11.04.2024 ухвалою Котелевського районного суду Полтавської області продовжено на тридцять днів підготовче провадження та залучено до участі у розгляді справи, як співвідповідача [PERSON] та [PERSON] (том 1 а.с. 139, 140). Ухвалою Котелевського районного суду Полтавської області від 08.05.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (том 1 а.с. 166, 167). 21.01.2025 ухвалою Котелевського районного суду Полтавської області здійснено виклик в судове засідання відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (том 2 а.с. 31-34). Позивачі [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, відповідно до п. 1, п. 4 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130 ЦПК України (том 2 а.с. 30, 35, 41, 52, 53). Представник позивачів [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином (том 2 а.с. 30), 24.02.2025 подав до суду клопотання про розгляд справи без його та позивачів участі, позов підтримав у повному обсязі (том 2 а.с. 55-57). Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, відповідно до п. 4 ч. 8, ч. 11 ст. 128 ЦПК України (том 2 а.с. 38-40, 42-51), про причини неявки суд не повідомили, відзив на позовну заяву та клопотання про відкладення розгляду справи до суду не подавали. Згідно з ч. 6 ст. 259 ЦПК України, у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як на десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження не більш як на п`ять днів з дня закінчення розгляду справи. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2022 у справі №1519/2-5034/11 зазначено, що згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. З урахуванням розумності положення ч. 5 ст. 268 ЦПК України слід розуміти таким чином: у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи, суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати у резолютивній частині дату складення повного судового рішення. Проте у разі зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не співпадатимуть, це не є порушенням прав сторін. На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Отже, за наявності існування умов, передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд у даній справі. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до переконання, що позов необхідно задовольнити у повному обсязі, з наступних підстав. Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.08.2012, посвідченого державним нотаріусом Богородчанської районної державної нотаріальної контори Стефанко Г.М., спадкоємцем майна [PERSON] , який помер [INFO] , є: його мати - [PERSON] , [INFO] , його донька [PERSON] , [INFO] , його син [PERSON] , [INFO] , спадщина складається з земельної ділянки площею 3,4600 га, що призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 5322285000:00:002:0301, яка знаходиться на території Сидоряченської сільської ради Котелевського району Полтавської області (том 1 а.с. 7). Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №361102264 від 08.01.2024, на праві спільної часткової власності з розміром частки по 1/3 земельної ділянки площею 3,4636 га, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 5322285000:00:002:0301, яка розташована на території Сидоряченської сільської ради Котелевського району Полтавської області, зареєстровано речове право за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.08.2012 (том 1 а.с. 60, 61). Позивачка [PERSON] зареєструвала шлюб 21.03.2020, що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 21.03.2020, дошлюбне прізвище [PERSON] (том 1 а.с. 33). Спірна земельна ділянка перебувала в оренді Фермерського господарства «Мир», що підтверджується договором оренди землі від 30.05.2013 (том 1 а.с. 9, 10, 61). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого відділом ДРАЦС Богородчанського районного управління юстиції в Івано-Франківській області 25.11.2015, [PERSON] померла [INFO] (том 1 а.с. 104). Після смерті [PERSON] на належне їй майно відкрилася спадщина, у тому числі на 1/3 частку земельної ділянки площею 3,4636 га, що призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 5322285000:00:002:0301, яка знаходиться на території Сидоряченської сільської ради Котелевського району Полтавської області. Спадкоємцями вищевказаного майна є: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які прийняли спадщину, шляхом подання до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини, також в спадковій справі №119/2016 є заява від [PERSON] про відмову від спадщини на користь доньки покійної [PERSON] (том 1 а.с. 102-129). Відповідно до положень ст. ст. 1216-1218, 1220, 1221 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. За змістом ст. ст. 1222, 1223 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу). На підставі ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно з ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Частиною першою статтею 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1226 ЦК України передбачено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Згідно з ст. 1267 ЦК України, частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Відповідно до ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України). Отже спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є власником із часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Однак, через неоформлення відповідачами права власності на свої частки земельної ділянки в порядку спадкування після померлої [PERSON] , сторони позбавлені можливості узгодити порядок користування частками у спадковому майні, укласти договір оренди землі на новий строк, та домовитися про поділ (виділ) спадкового майна спірної земельної ділянки. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди у судовому порядку. Договір про спільну часткову власність на земельну ділянку укладається в письмовій формі і посвідчується нотаріально. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки вимагати відповідної компенсації. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки (ст. 88 Земельного кодексу України). Відповідно до ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно зі ст. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Виділ частки зі спільного майна це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. Тлумачення частини другої статті 367 ЦК України свідчить, що поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку у спільному майні однією суттєвою ознакою у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється. У постанові від 22.08.2023 у справі №128/2735/20 Верховний Суд сформував висновок про те, що поняття «поділ» та «виділ» не є тотожними. При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. При виділі частки правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, тоді має місце поділ спільного майна. Тобто, поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні однією суттєвою ознакою у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється. Вимоги позивачів у розумінні статті 364 ЦК України є виділом в натурі частки із майна, яке перебуває у спільній частковій власності кількох осіб. Позивачами надано План поділу земельної ділянки, кадастровий номер 5322285000:00:002:0301, площею 3,4636 га, що складений ФОП [PERSON] (том 1 а.с. 4). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 3 ст. 12 ЦПК України, ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст. 80 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, суд вважає, що позов [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про виділ у натурі часток земельної ділянки та визнання права власності, необхідно задовольнити повністю. Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України»).

Outcome: approved