Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-24 00:00:00

в обґрунтування своїх вимог позивачка зазначає, що 12.11.1994 роки вони з відповідачем зареєстрували шлюб, під час якого в них народилося двоє дочок: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Однак, згідно з рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 20.12.2012 року шлюб між ними розірвано, а неповнолітні (на той час) дочки залишилися проживати з позивачкою. Під час вказаного шлюбу, а саме 27.10.2004 року, позивачкою за власні кошти придбано квартиру [ADDRESS] . Однак, з 2003 року сторони фактично припинили шлюбно-сімейні відносини. З того часу місце проживання позивачки зареєстроване в зазначеній квартирі, вона там фактично проживає, повністю самостійно утримує дану квартиру, в тому числі сплачує комунальні послуги. Кошти на придбання квартири були її особистими, оскільки вона з 2000 року мала регулярний заробіток за кордоном, а відповідач не надавав жодних коштів на придбання та утримання цього майна і іншим чином не брав майнової участі в цьому. Тому позивачка просить визнати її \~особистою приватною власністю вище вказану квартиру.\~ В судовому засіданні позивачка та її представник, адвокат Чобанюк Максим Михайлович підтримали позовну вимогу із зазначених підстав та надали згоду на заочний розгляд справи і ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про розгляд справи належно повідомлявся за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання. Причин своїх неявок відповідач суду не повідомив, не звернувся із заявою про розгляд справи у його відсутності та не подав відзив на позовну заяву. Відповідно до ч. 4 ст.\~223\~ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Тому відповідно до положень ч. 4 ст. 223 та ч.1 ст. 280\~ЦПК України суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки сторона позивачка згідна із таким порядком судового розгляду. Суд, заслухавши сторону позивачки, свідків, перевіривши матеріали справи, та, оцінивши досліджені докази в сукупності, дійшов наступних висновків. Відповідно до частини 2 статті 3 Сімейного кодексу України (далі в тексті - СК України) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Конструкція норм статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, і один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.112018 року, винесеній у справі № 372/504/17-ц. Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом із цим, частиною шостою статті 57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. При вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу. Положення цієї норми стосуються випадків, коли дружина та чоловік спільно не проживають, але без встановлення режиму окремого проживання, передбаченого статтею 119 СК України. Законодавець розмежовує правовий режим майна, набутого дружиною, чоловіком після встановлення судом режиму сепарації (стаття 119 СК України), і майна, набутого за обставин, визначених у частині шостій статті 57 СК України. На майно, набуте дружиною, чоловіком у період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя. Тому у разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю. Правові підстави для визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені у статті 57 СК України, у пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Судом встановлено, що згідно з рішенням зазначеного суду від 20.12.2012 року, ухваленого у справі № 0909/2237/2012 р., шлюб між сторонами, який (шлюб) зареєстровано 12.11.1994 року, розірвано (а. с. 13, 14). Відповідно до договору купівлі-продажу квартиру від 27.10.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Трачук Л. В. та зареєстрованого в реєстрі за № Д-1975, відомостями, які вказані у витягу про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів № 239428 від 28.10.2004 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 5235127 від 28.10.2004 року, позивачка 27.10.2004 року придбала квартиру [ADDRESS] (а. с. 32-36). Вказана квартира придбана під час перебування сторін у шлюбі, тому відповідно до положень ст. 60 СК України на вказане майно поширюється презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Судом також встановлено, що згідно з паспортом громадянина України для виїзду за кордон № [NUMBER] позивачка в період з 18.09.2000 р. по 29.08.2007 року регулярно перетинала державний кордон України, здійснюючи в`їзд на територію України та виїзд з її території. В період з 18.09.2000 р. (перша відмітка про виїзд перетин державного кордону України) по 27.10.2004 р. (день придбання зазначеної квартири) позивачка перетинала цей державний кордон в обидва напрямки понад двадцяти п`яти разів (а. с. 23-31). Свідок\~ [PERSON] в судовому засіданні пояснила суду, що вона є хресною матір`ю дочки позивачки [PERSON] . Свідку відомо, що відповідач після хрещення вказаної дочки більше не проживав разом зі своєю сім`єю, а позивачка тривалий час їздила за кордон та мала там регулярний заробіток, а зароблені кошти витрачала на вищевказаних дочок та відкладала кошти на придбання квартири. Свідок ствердила, що дана квартира придбана виключно за особисті кошти позивачки, частину яких їй позичили її батьки, а іншу частину вона заробила за кордоном. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила суду, що тривалий час товаришує із сім`єю позивачки. Свідок також зазначила, що позивачка регулярно їздила за кордон, працювала там, відкладала зароблені кошти з метою придбати власне житло. З 2003 року сторони фактично не проживали разом та не вели спільне господарство, зазначеними дітьми сторін опікувалась виключно позивачка. Свідок ствердила, що позивачка придбала зазначену квартиру за свої власні кошти, частину яких заробила на роботах за кордоном, а частину коштів позивачці позичили її батьки. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позивачкою надано достатньо доказів, які в своїй сукупності дають змогу дійти до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог. Ці докази є належними, допустимими та достовірними, а їх взаємний зв`язок у сукупності є логічним та таким, що в даному випадку спростовує презумпцію спільної сумісної власності майна подружжя, а саме спірної квартири. Крім того, відповідачем не реалізовано своє право на викладення своєї позиції та долучення доказів на її обґрунтування. З огляду на це, позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі наведеного, ст. ст. 3, 57, 60, 61, 70 Сімейного кодексу України та,

Outcome: approved