Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-24 00:00:00

Адвокат Поляновський Віталій Георгійович в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про розірвання договору позики та стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що 24.04.2018 між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Н.В. Божемовською (реєстровий №858) за умовами якого [PERSON] передав [PERSON] грошову суму у розмірі 26 125 554 грн. (еквівалент 1 000 000 доларів США за курсом НБУ на день підписання договору). Термін повернення позики був встановлений - в будь-який момент до 28.02.2028. 03.07.2018 до договору позики від 24.04.2018 були внесені зміни відповідно до яких запозичена сума позики збільшилась на 9 706 096,04 грн. (еквівалент 370 000 доларів США за курсом НБУ). 05.07.2019 сума запозичення була збільшена на 17 333 459 грн. (еквівалент 670 000 доларів США за курсом НБУ). Отже, загальна сума зобов`язання [PERSON] перед [PERSON] складає еквівалент 2 040 000 доларів США за курсом НБУ. На часткове забезпечення виконання зобов`язання [PERSON] за вищезазначеним договором позики 05.07.2019 були укладені два тристоронніх договори поруки, згідно з якими [PERSON] поручився за виконання зобов`язань [PERSON] в обсязі вартості належного йому майна 100% часток у статутних капіталах двох юридичних осіб - Приватного підприємства «Сербинівське» та Приватного сільськогосподарського підприємства «Ярина». Втім, внаслідок подальших угод про відчуження вказаних часток [PERSON] наразі власниками корпоративних прав ПП «Сербинівське» та ПСП «Ярина» є зовсім інші особи. На сьогодні виконання зобов`язань [PERSON] за договором позики від 24.04.2018 на загальну суму 2 040 000 доларів США нічим на забезпечено. Відсутність будь-якого забезпечення порушило досягнуті домовленості та підвищило ризик невиконання взятих позичальником на себе грошових зобов`язань. Позивачем були направлені письмові вимоги відповідачам, в яких зазначалося, що не пізніше 5 робочих днів від дня отримання вимоги необхідно надати належне забезпечення виконання ним зобов`язання з повернення позики (у формі застави майнових прав, іпотеки об`єктів нерухомості, банківських гарантій, поруки фізичних чи юридичних осіб, інші варіанти) шляхом узгодження, підписання та нотаріального посвідчення відповідних угод. Просив: розірвати договір позики між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 24.04.2018 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Н.В. Божемовською під реєстровим №858 (з усіма наступними змінами); стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики, посвідченим 24.04.2018 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Н.В. Божемовською під реєстровим №858 (з усіма наступними змінами), у загальному розмірі 74599944 грн. (еквівалент 2040000 доларів США за курсом НБУ на день подання позову). 06.02.2023 постановлено ухвалу про забезпечення позову. 18.05.2023 постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. 08.12.2023 постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення цивільної справи до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. 14.07.2023 представник відповідача [PERSON] - адвокат Захарова Ольга Олександрівна подала відзив у якому заперечувала проти позовних вимог, оскільки доводи позивача є безпідставними та такими, що не відповідають умовам договору. Договір поруки, укладений 05.07.2019, на підставі якого [PERSON] поручився перед [PERSON] за виконання [PERSON] своїх зобов`язань за договором позики в обсязі вартості майна: 1) частки у статутному капіталі (корпоративні права), а саме 100 % частки у ПП «Сербинівське», - за своєю природою не є договором поруки, а є договором застави, а саме - договором закладу, оскільки в заставу передано рухоме майно - корпоративні права. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави лише у разі невиконання зобов`язання забезпеченого заставою, а заставодавець відповідає лише в межах вартості заставленого майна, та чинним законодавством не передбачена солідарна відповідальність боржника і заставодавця. Натомість, вищезазначений договір поруки (застави) не було нотаріально посвідчено, а тому право застави за таким договором не виникло. Позивач у позовній заяві посилається на істотні порушення умов договору позики, при цьому не зазначає, які саме умови договору позики були порушені. Ні договором позики від 24.04.2018, ні договором поруки від 05.07.2019 не передбачено такої підстави розірвання договору позики (основного зобов`язання) як порушення умов договору поруки. [PERSON] надав свою згоду, як заставодержатель, на відчуження [PERSON] 55 % частки в статутному капіталі ПП «Сербинівське» шляхом придбання такої частки. У подальшому, будучи співзасновником ПП «Сербинівське» з часткою 55% статутного капіталу та маючи переважне право голосу, [PERSON] надав свою згоду на відчуження [PERSON] його частки у статутному капіталі підприємства у розмірі 45% [PERSON] , а також відчужив свою частку статутному капіталі підприємства у розмірі 55% [PERSON] 01.08.2023 представник відповідача [PERSON] - адвокат Захарова Ольга Олександрівна подала відзив, у якому заперечувала проти позовних вимог, оскільки строк виконання зобов`язання не настав. Пунктом 10 договору позики передбачено, що позичкодавець не має право вимагати від позичальника дострокового погашення позики. 19.10.2023 позивачем була надана відповідь на відзив, в якій він зазначив, що вважає пункт 10 договору позики нікчемним з моменту укладення договору. Представник позивача Поляновський В.А. підтримав позовні вимоги та просив задовольнити їх в повному обсязі. Представник відповідачів адвокат Захарова О.О. заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав, наведених у відзивах. 10.01.2025 адвокат Захарова О.О. припинила надання правової допомоги відповідачам. Представник відповідача адвокат Григоренко О.Є. просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Інші учасники справи в судове засідання не з`явились. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 24.04.2018 між [PERSON] , за згодою дружини [PERSON] , та [PERSON] , за згодою дружини [PERSON] , був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Божемовською Н.В., реєстровий №858. Відповідно до п. 1 - 4 вищезазначеного договору позики позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність грошову суму в розмірі 26 125 554 грн., що в еквіваленті за курсом 2612,554 грн. до ста доларів США, який встановлено Національним Банком України станом на день підписання цього договору, становить 1 000 000,00 доларів США. Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцю в строк та на умовах, передбачених цим Договором, позику вищезазначеному розмірі. Позика передається Позикодавцем Позичальнику безпосередньо при підписанні Сторонами цього Договору готівкою. Підписання цього Договору Позичальником підтверджує факт одержання ним від Позикодавця грошових коштів в сумі, визначеній в п. 1 цього Договору. Підписаний Позичальником Договір є доказом передачі позики від Позикодавця до Позичальника. За цим Договором нарахування та сплата відсотків за користування позикою не здійснюється. Сторони домовилися, що Позичальник зобов`язаний повернути таку ж суму грошових коштів (погасити позику), з урахуванням п. 5 Договору, в повному обсязі у строк до 28.02.2028 року включно, який може бути змінений за взаємною згодою сторін. Зміни та доповнення до цього Договору повинні бути викладеними в письмовій формі та нотаріально посвідченими. Всі додаткові угоди щодо внесення змін та доповнень до цього Договору складають його невід`ємну частину. Відповідно до п. 9 договору позики від 24.04.2018 в майбутньому на вимогу позикодавця сторони зобов`язані укласти угоду (угоди) про забезпечення належного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим Договором. Вид та умови таких угод про забезпечення узгоджуються сторонами окремо. Позикодавець не має право вимагати від Позичальника дострокового погашення позики (п.10 договору позики від 24.04.2018). 03.07.2018 до договору позики від 24.04.2018 були внесені зміни, відповідно до яких запозичена сума позики збільшилась на 9706 096,04 грн. (еквівалент 370 000 доларів США за курсом НБУ). 05.07.2019 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про внесення змін №2 до Договору позики від 24.04.2018, відповідно до якого сума позики збільшилась на 17333459 грн. (еквівалент 670 000 доларів США за курсом НБУ). Всі інші умови Договору позики від 24.04.2018 залишились незмінними і сторони підтвердили по ним свої зобов`язання. 05.07.2019 між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] був укладений та нотаріально посвідчений договір поруки, відповідно до умов якого [PERSON] , як поручитель, поручився перед кредитором за виконання боржником свого обов`язку, що виник з договору позики від 24.04.2018 (повернення до 28.02.2028 коштів в розмірі 53165109 грн., що еквівалентно 2040000 доларів США), в обсязі вартості майна (частка у статутному капіталі (корпоративні права) 100% частки в Приватному підприємстві «Сербинівське» та відповідає перед кредитором за порушення зазначеного зобов`язання Боржником. У разі порушення Боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, Боржник і Поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. (п. 2.1., 3.1. договору поруки від 05.07.2019). 05.07.2019 між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] був укладений був укладений договір поруки, відповідно до умов якого [PERSON] , як поручитель, поручився перед кредитором за виконання боржником свого обов`язку, що виник з договору позики від 24.04.2018 (повернення до 28.02.2028 коштів в розмірі 53165109 грн., що еквівалентно 2040000 доларів США), в обсязі вартості майна (частка у статутному капіталі (корпоративні права), 100% частки в Приватному сільськогосподарському підприємстві «Ярина»). У разі порушення Боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, Боржник і Поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. (п. 2.1., 3.1. договору поруки від 05.07.2019). 31.10.2022, 09.12.2022 [PERSON] направив [PERSON] та [PERSON] вимогу про належне виконання зобов`язання та його забезпечення, які були отримані останніми особисто. Відповідно до нотаріально посвідченої довіреності від 24.02.2020 [PERSON] уповноважив [PERSON] на вчинення дій з питань введення його до складу співзасновників Приватного підприємства «Сербинівське». Відповідно до протоколу Загальних зборів засновників Приватного підприємства «Сербинівське» №060320/01 від 06.03.2020, Акту приймання-передачі частки Статутного капіталу Приватного підприємства «Сербинівське» від 06.03.2020, Договору купівлі-продажу частини частки, що належить фізичній особі у статутному капіталі Приватного підприємства «Сербинівське» від 06.03.2020 [PERSON] відчужив частку, що належить йому у статутному капіталі Приватного підприємства «Сербинівське» у розмірі 55% на користь [PERSON] . Відповідно до нотаріально посвідченої довіреності від 16.09.2020 [PERSON] уповноважив [PERSON] на вчинення дій з питань участі у загальних зборах учасників з правом введення та/або виведення його до (зі) складу співзасновників Приватного підприємства «Сербинівське». Відповідно до протоколу Загальних зборів засновників Приватного підприємства «Сербинівське» №250920/01 від 25.09.2020, Актів приймання-передачі частки Статутного капіталу Приватного підприємства «Сербинівське» від 25.09.2020, Договорів купівлі-продажу частки, що належить фізичній особі у статутному капіталі Приватного підприємства «Сербинівське» від 25.09.2020 [PERSON] відчужив частку, що належить йому у статутному капіталі Приватного підприємства «Сербинівське» у розмірі 45%, на користь [PERSON] та [PERSON] відчужив частку, що належить йому у статутному капіталі Приватного підприємства «Сербинівське» у розмірі 55% на користь [PERSON] . Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (частини друга, третя статті 6 ЦК України). Згідно з п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно з ч.1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Відповідно до ч. 1, 6 ст. 576 ЦК України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення. Предмет застави залишається у заставодавця, якщо інше не встановлено договором або законом. Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Стаття 611 ЦК України визначає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Згідно з ч.1-3 ст.652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. У разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв`язку з виконанням цього договору. Частиною першою ст. 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що 24.04.2018 між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, посвідчений нотаріально, який згодом двічі 03.07.2019 та 05.07.2019 змінювався щодо суми позики в бік збільшення до суми 53165109 грн., що еквівалентно 2040000 доларів США, з кінцевим строком повернення до 28.02.2028. Суд відзначає, що договір від 05.07.2019 між [PERSON] та [PERSON] про внесення змін №2 до Договору позики від 24.04.2018, відповідно до якого сума позики збільшилась на 17333459 грн. (еквівалент 670 000 доларів США за курсом НБУ), не є укладеним, оскільки п.19 договору позики від 24.04.2018 встановлено, що усі зміни та доповнення до нього підлягають нотаріальному посвідченню. Враховуючи, наведене застосуванню підлягають приписи ч.4 ст. 639 ЦК України, якою передбачено, що якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. На виконання п. 9 договору позики від 24.04.2018 між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] 05.07.2019 були укладені договори поруки, відповідно до яких останній, як поручитель, поручився перед кредитором за виконання боржником обов`язку, що виник з договору позики від 24.04.2018 (повернення до 28.02.2028 коштів в розмірі 53165109 грн., що еквівалентно 2040000 доларів США), в обсязі вартості майна (частка у статутному капіталі (корпоративні права), 100% частки в Приватному сільськогосподарському підприємстві «Ярина» та 100% частки в Приватному підприємстві «Сербинівське»). Аналізуючи наведене, суд відзначає, що укладаючи зазначені договори, сторони досягли згоди щодо усіх істотних їх умов та досягти такої згоди у передбаченій законом формі, а укладання договорів поруки відповідає умовам п. 9 договору позики від 24.04.2018. Позивач свої вимоги щодо розірвання договору позики від 24.04.2018 (з усіма наступними змінами) обґрунтовує тим, що на сьогодні виконання зобов`язань [PERSON] за договором позики від 24.04.2018 на загальну суму 2 040 000 доларів США нічим на забезпечено, відсутність будь-якого забезпечення порушило досягнуті домовленості та підвищило ризик невиконання взятих позичальником на себе грошових зобов`язань. Судом встановлено, що позивач 06.03.2020 отримав від [PERSON] у власність 55% частки у статутному капіталі Приватного підприємства «Сербинівське», яку згодом відчужив іншій особі. Здійснюючи таке набуття 55% частки у статутному капіталі Приватного підприємства «Сербинівське», а згодом і її відчуження, позивач достовірно знав, що ця частка корпоративних прав входила до статутного капіталу Приватного підприємства «Сербинівське» і належала відповідачу [PERSON] , який як поручитель, поручився перед [PERSON] за виконання іншим відповідачем свого обов`язку, що виник з договору позики від 24.04.2018 (повернення до 28.02.2028 коштів в розмірі 53165109 грн., що еквівалентно 2040000 доларів США), в обсязі вартості 100% корпоративних прав у статутному капіталі Приватного підприємства «Сербинівське». Інший договір поруки, укладений 05.07.2019 між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , відповідно до умов якого [PERSON] , як поручитель, поручився перед кредитором за виконання боржником свого обов`язку, що виник з договору позики від 24.04.2018 (повернення до 28.02.2028 коштів в розмірі 53165109 грн., що еквівалентно 2040000 доларів США), в обсязі вартості майна (частка у статутному капіталі (корпоративні права), 100% частки в Приватному сільськогосподарському підприємстві «Ярина»). При цьому з вимогами до відповідачів вимогу про належне виконання зобов`язання та його забезпечення позивач звернувся в листопаді та грудні 2022 року, тобто після відчуження частку, що належить йому у статутному капіталі Приватного підприємства «Сербинівське» у розмірі 55% на користь [PERSON] . Суд відзначає, що в цьому спорі і за встановлених судом обставин, саме на позивача покладений обов`язок обґрунтувати свої вимоги поданими до суду доказами, тобто довести, що його права та інтереси порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 (провадження №14-308цс18) вказала, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Тобто, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. У такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини 2 статті 651 ЦК України. Розірвання договору за рішенням суду у зв`язку із істотною зміною обставин допускається лише у виняткових випадках та при наявністю чотирьох умов, визначених частиною другою статті 652 ЦК України, при істотній зміні обставин, з яких сторони виходили, укладаючи договір. Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, установлених зазначеною нормою. Вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, суди повинні з`ясувати не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у виді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є справді істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. У такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини 2 статті 651 ЦК України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. Водночас, йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона З наведеного вбачається, що для застосування положення статті 651 ЦК України для розірвання договору, позивачем має бути доведено, а судом встановлено істотне порушення договору його стороною. Аналізуючи обставини, встановлені у судовому засіданні у сукупності з наданими доказами, суд приходить до висновку, що позивач не довів належними доказаминаявність істотного порушення договору позичальником [PERSON] . За таких обставин підстави для розірвання договору позики, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 24.04.2018 (з усіма наступними змінами) відсутні. Щодо вимог позивача про солідарне стягнення з [PERSON] та [PERSON] заборгованості за договором позики у загальному розмірі 74599944 грн., суд зазначає наступне. Договір позики був забезпечений договорами поруки від 05.07.2019, укладеними між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , відповідно до яких останній зобов`язався нести перед [PERSON] солідарну відповідальність за невиконання (порушення) позичальником зобов`язань за договором позики від 24.04.2018. Пунктом 5 договору позики від 24.04.2018 встановлено, що позика підлягає поверненню в повному обсязі у строк до 28.02.2028 року, включно, який може бути змінений за взаємною згодою сторін. Зміни та доповнення до цього Договору повинні бути викладеними в письмовій формі та нотаріально посвідченими. Всі додаткові угоди щодо внесення змін та доповнень до цього Договору складають його невід`ємну частину. Суд відзначає, що доказів невиконання або неналежного виконання позичальником зобов`язання, яке виникло з договору позики від 24.04.2018, позивач не надав. Наведене свідчить про відсутність порушення зобов`язання з боку [PERSON] , як позичальника. Також з договорів поруки від 05.07.2019 вбачається, що [PERSON] , як поручитель, відповідає лише щодо виконання позичальникам обов`язку повернути обумовлену грошову суму в строк до 28.02.2028. Строк повернення коштів, отриманих позичальником не настав, а тому відсутні підстави для солідарної відповідальності [PERSON] як поручителя [PERSON] . З урахуванням того, що строк повернення грошових коштів, встановлених договором позики від 24.04.2018 не настав, позивач не може вимагати дострокового погашення позики, і як наслідок, не може вимагати солідарного стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за вищезазначеним договором позики, оскільки не відбулося порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, що має наслідком їх залишення без задоволення. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). Вирішення питання про скасування заходів забезпечення позову, суд враховує наступне. Відповідно до ч. 1, 9, 10 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. 06.02.2023 судом постановлено ухвалу про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно (земельні ділянки та нежитлову будівлю). Заходи забезпечення позову, які були вжиті ухвалою судом, підлягають скасуванню у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог та зберігають свою дію до набрання законної сили рішенням у цій справі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати позивачу за рахунок відповідачів не відшкодовуються, оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed