Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-19 00:00:00

\~ \~ \~ \~До Червонозаводського районного суду м. Харкова надійшла заява [PERSON] , заінтересована особа: Перший відділ реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про встановлення факту смерті [PERSON] , яка померла [INFO] за адресою: [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~На обгрунтування заяви [PERSON] зазначила, що її мати, [PERSON] , була зареєстрована та фактично мешкала на тимчасово окупованій території України за адресою: [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~На початку жовтня 2024 року заявниці стало відомо, що [INFO] [PERSON] , перебуваючи у себе вдома, померла. \~ \~ \~ \~28.09.2024 Первомайською центральною міською багатопрофільною лікарнею було видано медичне свідоцтво про смерть серії 43 № 256000251. Окрім того, факт смерті [PERSON] підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , довідкою про смерть № С-01629. \~ \~ \~ \~ [PERSON] зазначила, що у зв`язку з тим, що її мати померла на тимчасово окупованій території України, де органи державної влади України не здійснюють свої повноваження, вона позбавлена можливості належним чином зареєструвати смерть своєї матері та отримати законне свідоцтво про смерть, що є необхідним для звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. \~ \~ \~ \~З огляду на викладені вище обставини, заявниця просила встановити факт смерті її матері, [PERSON] , яка померла [INFO] за адресою: [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Дослідивши матеріали заяви, повно та всебічно оцінивши надані докази, суд дійшов такого висновку. \~ \~ \~ \~Відповідно до пункту 5) частини другої статті 293 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. \~ \~ \~ \~Згідно з частиною третьою статті 294 Цивільного процесуального кодексу України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. \~ \~ \~ \~Згідно з пунктом 8) частини першої статті 315 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. \~ \~ \~ \~Приписами частини першої статті 317 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. \~ \~ \~ \~З указаної вище правової норми убачається, що законодавець обмежив коло заявників, які можуть звернутись до суду з заявою про встановлення факту смерті. \~ \~ \~ \~У Постанові Верховного Суду України № 265/6342/17 від 25.04.2019 зазначено, що обмеження права на звернення із заявою про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України лише колом родичів померлого або їхніми представниками встановлені з метою недопущення внесення до Державного реєстру актів цивільного стану громадян недостовірних відомостей за зверненнями сторонніх осіб. Тому у разі відсутності родинних зв`язків з померлою особою, заявник, для набуття права звернутися із відповідною заявою, повинен підтвердити у визначеному законом порядку факт проживання з померлою особою однією сім`єю, зокрема шляхом встановлення цього факту у судовому порядку. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що факт родинних відносин між заявницею [PERSON] та померлою [PERSON] підтверджується доданими до заяви копіями свідоцтва про народження серії [NUMBER] , витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу № 00049199775 від 04.02.2025 та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя № 00048973674 від 25.01.2025. \~ \~ \~ \~У заяві [PERSON] зазначила, що її мати, [PERSON] померла на тимчасово окупованій території, а саме у місті Первомайськ Луганської області. \~ \~ \~ \~Відповідно до Постанови Верховної Ради України «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» від 26.09.2024 місто Первомайськ Алчевського району Луганської області було перейменовано на місто Сокологірськ. \~ \~ \~ \~Згідно з Переліком територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією», затвердженим наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309, весь Алчевський район Луганської області з 07.04.2014 є тимчасово окупованою російською федерацією територією України. \~ \~ \~ \~На підтвердження факту смерті [PERSON] заявницею надано медичне свідоцтво про смерть серії 43 № 256000251, свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , довідку про смерть № С-01629. \~ \~ \~ \~Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, вирішується судом з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (статті 77, 78 Цивільного процесуального кодексу України). \~ \~ \~ \~Оцінюючи допустимість доказів у виді документів, виданих органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується положенням частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. \~ \~ \~ \~Відповідно до частини другої та частини третьої статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану. \~ \~ \~ \~Статтею 17 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна. \~ \~ \~ \~Оцінюючи свідоцтво про смерть, видане органом на тимчасово окупованій території України, суд виходить з того, що смерть фізичної особи громадянина України на окупованій території є юридичним фактом, що має наслідком виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав такої фізичної особи громадянина України. \~ \~ \~ \~Положеннями статей 3, 8, 9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. \~ \~ \~ \~Разом з тим, при вирішенні питання щодо оцінки доказів у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. \~ \~ \~ \~Так, згідно з висновками ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. MoldovaandRussia»), ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду ООН у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою невизнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Таким чином, суд уважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті оцінки копії свідоцтва про смерть та медичних документів про смерть фізичної особи громадянина України, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки можливості збору доказів смерті особи на окупованій території, зразків, визначених законодавством України, можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України). Зазначені вище правові норми узгоджуються з висновками Верховного Суду України, викладеними у Постанові від 12.05.2021 у справі № 220/1582/20, де наголошено, що встановлення факту народження або смерті особи має значення для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника, рішення суду в такій категорії справ повинне ґрунтуватися на дотриманні вимог процесуального закону щодо повного та всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, у тому числі з урахуванням інформації яка міститься у документах, виданих органами та установами самопроголошених утворень, розташованими на окупованій території України. \~ \~ \~ \~Окрім того, у Постанові від 20.12.2018 у справі № 707/1607/16-ц Верховний Суд України виснує, що факт смерті повинен підтверджуватися не лише документами, виданими органами на непідконтрольній території України. Заявник зобов`язаний надати суду також й інші докази, які не отримані від органів тимчасово окупованої території. Такими доказами можуть бути пояснення свідків, фототаблиці тощо. Розгляд судових справ про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України повинен відбуватися за загальними правилами здійснення цивільного судочинства з врахуванням окремих винятків, їй притаманних, а отже, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог. \~ \~ \~ \~Суд бере до уваги той факт, що окрім документів, що були видані органами на непідконтрольній території України, [PERSON] на підтвердження факту смерті своєї матері додала світлини з місця поховання [PERSON] , що підлягають оцінці разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку. Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Частиною першою статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» передбачено, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до частини другої статті 319 Цивільного процесуального кодексу України рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах держаної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. З огляду на викладені вище обставини та норми матеріального права, суд доходить висновку, що зібрані у справі докази в їх сукупності вказують на можливість задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту смерті її матері [PERSON] , оскільки законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, що надасть можливість заявнику реалізувати питання виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав як заявника, так і померлої фізичної особи, які за своє суттю є подіями та діями, які нерозривно пов`язані з фізичною особою і припиняють її можливість бути суб`єктом цивільних прав та обов`язків. Рішення підлягає негайному виконанню відповідно до частини четвертої статті 317, пункту 8) частини першої статті 430 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до пункту 21) частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: заявники - у справах за заявами про встановлення фактів, що мають юридичне значення, поданих у зв`язку із збройною агресією, збройним конфліктом, тимчасовою окупацією території України, надзвичайними ситуаціями природного чи техногенного характеру, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, втрати документів, необхідних для отримання компенсації за пошкоджені та знищені об`єкти нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно. Отже, заявниця звільнена законодавством від сплати судового збору. Інформація про наявність інших судових витрат відсутня. Тому, питання про розподіл судових витрат судом не вирішувалось.

Outcome: approved