Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-18 00:00:00

ТОВ ФК «Кредит-Капітал», в інтересах якого діє представник за довіреністю Кисіль В.І. звернулася до суду з позовною заявою, згідно якої просить стягнути з [PERSON] на користь товариства заборгованість за кредитним договором №3789765 від 02.07.2023 року в розмірі 56000,00 грн. В обґрунтування позову зазначають, що 02.07.2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та [PERSON] було укладено кредитний договір №3789765, за умовами якого Товариство надало відповідачу кредит в сумі 10000 грн, а відповідач зобов`язався повернути його, сплатити проценти за його користування в порядку та строки, визначені договором. Вказаний договір підписано відповідачем в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію». Відповідач належним чином умов кредитного договору не виконав, в зв`язку з чим виникла заборгованість, яка станом на дату звернення до суду становить 56000,00 гривень, з яких: заборгованість за тілом кредиту 10000,00 грн, заборгованість за відсотками 46000,00 грн. Позивач зазначає, що 21.02.2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладено договір факторингу №21/02/2024, згідно з яким останнє набуло право грошової вимоги до боржників, зокрема й до [PERSON] за кредитним договором №3789765 від 02.07.2023 року. Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 19.02.2024 справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с. 97 - 98). 03.02.2025 [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову ТОВ «ФК «Кредит-Капітал». В якості заперечень зазначає, що позивачем на обґрунтування позовних вимог не надано доказів видачі йому кредитних коштів за спірним кредитним договором. Надання розрахунку суми заборгованості або витягу з реєстру прав вимоги є недостатнім для підтвердження наявності заборгованості, оскільки розрахунок заборгованості та витяг з реєстру прав вимоги не є первинним документом, що підтверджує факт готівкової чи безготівкової видачі коштів. Також вважає несправедливими умови договору, щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції), що суперечить вимогам ст.ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів». Вказує, що всупереч умовам ч.5 ст.8 Закону «Про споживче кредитування» позивач просить стягнути з нього проценти, які перевищують 1% денної процентної ставки, хоча максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 1% денної процентної ставки. Крім того, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняються після спливу визначеного договором строку кредитування, тому починаючи із дати закінчення строку дії договору товариство не має права нараховувати проценти за користування кредитом. На його думку у матеріалах позовної заяви відсутні докази на підтвердження факту переходу права вимоги до фактора за договором факторингу, що є підставою для відмови у задоволенні позову (а.с.107-120). 06.02.2025 представником позивача надано письмові пояснення. Вказує, що аргументи відповідача, наведені у відзиві на позовну заяву спрямовані на уникнення відповідальності за невиконання зобов`язання. Жодних нарахувань по комісії відповідачу нараховано не було. Розрахунок заборгованості за кредитним договором було проведено за період з 02.07.2023 (момент укладання договору) по 21.02.2024 (момент передачі права грошової вимоги). Відсутність у матеріалах справи виписок по картковому рахунку не свідчить що у відповідача відсутня заборгованість, оскільки згідно п.2.1 кредитного договору кредит надано у безготівковій формі на банківський рахунок за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) № [NUMBER] . ТОВ «Лінеура Україна» не створює окремий рахунок для позивача, а надає кошти на уже існуючий, а, отже, не може мати доступу до таких рахунків для того, аби отримати інформацію щодо вчинених операцій. Відповідачем вказано, що стягненню не підлягає нарахування інфляційних витрат та 3% річних. Враховуючи, що під час воєнного стану в Україні законодавство не передбачає повного скасування нарахування відсотків за кредити, однак для військових та учасників бойових дій існує важлива пільга, яка звільняє їх від сплати відсотків і штрафів. Так як відповідачем не було надано жодних доказів, що б підтверджувало його перебування на військовій службі, то така позиція відповідача спрямована на уникнення відповідальності за невиконання зобов`язання за кредитним договором. Отже, позивачем було надано належні докази на підтвердження заборгованості [PERSON] . Також помилковим є твердження відповідача щодо укладення кредитного договору після Договору факторингу між ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» та первинним кредитором, оскільки Договір факторингу між ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» та ТОВ «Лінеура Україна» №21/02/2024 укладений 21.02.2024, а Договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] №3789765 укладений 02.07.2023, тобто перед укладенням Договору факторингу. Представник позивача в судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. Згідно поданого клопотання від 10.02.2025 просить справу розглядати у відсутність представника позивача. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, шляхом опублікування оголошення на офіційному веб сайті Бердичівського міськрайонного суду, жодних заяв чи клопотань не подав, у надісланому на адресу суду відзиві просив відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал». Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 02.07.2023 року між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 3789765 (далі Договір). Кредитний договір підписано за допомогою електронного підпису позичальника В179 02.07.2023 20:38:35 (а.с.30-48). Згідно довідки про ідентифікацію [PERSON] , з яким укладено договір № 37389765 від 02.07.2023 ідентифікований ТОВ «Лінеура Україна». Акцепт договору позичальником (підписання аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора) В179; час відправки - 02.07.2023 20:38 на номер телефону - [NUMBER] (а.с.66). Згідно з п.1.1 зазначеного договору укладення цього договору здійснюється сторонами за допомогою ІТС Товариства, доступ до якої забезпечується клієнту через вебсайт або мобільний додаток. Електронна ідентифікація клієнта здійснюється при вході клієнта в особистий кабінет, в порядку передбаченому Законом України «Про електронну комерцію», в тому числі шляхом перевірки Товариством правильності введення коду, направленого Товариством на номер мобільного телефону клієнта, вказаний при вході, та/або шляхом перевірки правильності введення пароля входу до особистого кабінету. Згідно з п.п. 1.2., 1.3. вказаного договору клієнту надається кредит у розмірі 10000,00 грн. на строк 360 днів, періодичність платежів зі сплати процентів кожні 30 днів; детальні терміни повернення кредиту та сплати процентів визначені в Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі іменується - Графік платежів), що є додатком №1 до цього договору. Графік платежів розраховується за зниженою процентною ставкою, виходячи з припущення, що клієнт виконає свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в договорі. Відповідно до п.1.4 договору тип процентної ставки - фіксована. За користування кредитом нараховуються проценти на таких умовах: 1.4.1. стандартна процентна ставка становить 2,00% в день та застосовується в межах всього строку кредиту, вказаного в п.1.3 цього договору; 1.4.2. знижена процентна ставка становить 1,10% в день та застосовується на таких умовах. Якщо клієнт до 01.08.2023 (включно) або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить кошти в сумі, не менше суми першого платежу, визначеного в Графіку платежів, або здійснить часткове дострокове повернення кредиту, клієнт як учасник Програми лояльності отримає від Товариства індивідуальну знижку на стандартну процентну ставку, в зв`язку з чим розмір процентів, що повинен сплатити клієнт за стандартною процентною ставкою до вказаної вище дати буде перераховано за зниженою процентною ставкою. У випадку невиконання клієнтом умов для отримання індивідуальної знижки від Товариства, користування кредитом для клієнта здійснюється за стандартною процентною ставкою на звичайних (стандартних) умовах, що передбачені цим договором та доступні для інших клієнтів, які не мають окремих індивідуальних знижок стандартної процентної ставки. Згідно п.1.5 орієнтовна реальна річна процентна ставка на дату укладення договору складає: 1.5.1. за стандартною ставкою за весь строк кредиту 30341,06% річних, 1.5.2. за стандартною процентною ставкою з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки 14750,90% річних. Відповідно до п.1.6. договору загальна вартість кредиту на дату укладення договору складає: 1.6.1. за стандартною ставкою 82000,00 грн. 1.6.2. за стандартною процентною ставкою з урахуванням періоду застосування зниженої ставки 79300,00 грн. Згідно п.2.1-2.5 договору товариство надає кредит у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту за реквізитами платіжної картки № [NUMBER] або іншої платіжної картки клієнта, реквізити якої надані клієнтом Товариству з метою отримання кредиту; сума кредиту (його частина) перераховується Товариством протягом двох робочих (банківських) днів з моменту укладення цього договору; кредит вважається наданим в день перерахування Товариством суми кредиту (загального розміру) реквізитами, згідно з п. 2.1. договору; кредит вважається погашеним в день отримання Товариством коштів за кредитом. Відповідно до п.3.1 договору нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом протягом строку кредиту, виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році. Відповідно до п. 4.1 договору сторони домовилися, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом включно із кількістю платежі їх розміром та періодичністю внесення, здійснюватимуться згідно з Графіком платежів. Згідно п.4.4. договору у разі затримання клієнтом сплати процентів та/або частини кредиту (якщо таке повернення (виплата) частини кредиту передбачено Графіком платежів) щонайменше на один календарний місяць, Товариство має право вимагати повернення кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі. Також сторонами договору погоджено Графік платежів та загальна вартість кредиту, що підтверджується Додатком №1 до договору № 37389765 від 02.07.2023 (а.с.49). Відповідно до паспорту споживчого кредиту від 02.07.2023 року, підписаного кредитодавцем ТОВ «Лінеура Україна» та позичальником [PERSON] , відповідач проінформований про тип кредиту, валюту кредиту, суму, строк кредитування, орієнтовну реальну річну процентну ставку та орієнтовну загальну вартість кредиту, порядок повернення кредиту (а.с. 50-55). Умови кредитного договору № 37389765 від 02.07.2023 відповідають наданій [PERSON] інформації в паспорті споживчого кредиту інформації, яка є чинною на момент укладення кредитного договору. ТОВ «Лінеура Україна» свої зобов`язання за кредитними договорами виконало, перерахувавши відповідачу через сервіс онлайн платежів ТОВ «Пейтек Україна» кредитні кошти. З інформаційної довідки №20240222-2538 від 22.02.2024 року, наданої для ТОВ «Лінеура Україна», слідує, що ТОВ «Пейтек Україна» надає послуги з переказу коштів без відкриття рахунків. Для цього підприємство внесене в державний реєстр фінансових установ та отримало Ліцензію Національного банка України; між «Лінеура Україна» та ТОВ «Пейтек Україна» укладено договір на переказ коштів №210222-1 від 21.02.2022; відповідно до зазначеного договору було успішно перераховано кошти на платіжну картку клієнта: 02.07.2023 20:40:06 на суму 10000,00 грн, маска картки № [NUMBER] (а.с. 55). Згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором № 37389765 від 02.07.2023, наданим позивачем, заборгованість відповідача за вказаним договором за період з 02.07.2023 по 21.02.2024 складає 56000,00 грн., з яких: 10000,00 грн. - сума заборгованості за тілом кредиту; 46000,00 грн. - сума заборгованості за відсотками (а.с. 56-65). Також судом встановлено, що згідно укладеного договору факторингу № 21/02/2024 від 21.02.2024 року ТОВ «Лінеура Україна» відступило позивачу права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 37389765 від 02.07.2023. Так, 21.02.2024 між ТОВ «Лінеура Україна» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» укладено договір факторингу № 21/02/2024, у відповідності до умов якого ТОВ «Лінеура Україна» (клієнт) передає (відступає) ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» (фактор) за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Лінеура Україна» права вимоги до боржників, вказаними у Реєстрі боржників за кредитними договорами вказаними у реєстрі боржників, укладеними між кредитором і боржниками (портфель заборгованості). Згідно п. 6.2.3. вказаного вище договору права вимоги переходять до фактора з моменту зарахування грошових коштів у повному обсязі в розмірі, визначеному в п.7.1 цього договору, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованості (а.с. 68-78). У відповідності до наявних в матеріалах справи витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 21/02/2024 від 21.02.2024, платіжної інструкції №75443 від 21.02.2024, акта приймання-передачі Реєстру боржників від 21.02.2024 до договору факторингу № 21/02/2024 від 21.02.2024, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» набуло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 37389765 від 02.07.2023 на загальну суму 56000,00 грн (а.с.7 9-81). 26.12.2024 Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит Капітал» направлено на адресу відповідача досудову вимогу щодо необхідності погашення заборгованості в розмірі 56000,00 грн. за кредитним договором № 37389765 від 02.07.2023 (а.с.82). Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно зі статтями 12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом частини 1 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов`язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити відсотки. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України). Нормою статті 639 ЦК України передбачено, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис.Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.Використання інших видів електронних підписів в електронному документообігу здійснюється суб`єктами електронного документообігу на договірних засадах. Пунктами 5-7 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем. Стаття 11 вказаного Закону передбачає порядок укладення електронного договору. Так, пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) або електронний договір повинні містити інформацію щодо можливості отримання стороною такої пропозиції або договору у формі, що унеможливлює зміну змісту. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Інформаційна система суб`єкта електронної комерції, який пропонує укласти електронний договір, має передбачати технічну можливість особи, якій адресована така пропозиція, змінювати зміст наданої інформації до моменту прийняття пропозиції. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із статтею 100 Цивільного процесуального кодексу України. За змістом статті 12 цього Закону якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства. Частиною першої статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частина 2 ст.1056-1 ЦК України визначає, що розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. З досліджених матеріалів справи судом встановлено, що між відповідачем та ТОВ «Лінеура Україна» було укладено кредитний договір №3789765 від 02.07.2023. З аналізу чинного законодавства слідує, що договір укладений між сторонами в електронній формі має силу договору, який укладений в письмовій формі та підписаний сторонами, які узгодили всі умови. Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-1383/2010 (провадження № 14-308цс18) вказано, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Доказів спростування презумпції дійсності укладеного кредитного договору відповідачем не надано. ТОВ «Лінеура Україна» свої зобов`язання за кредитними договорами виконало, перерахувавши відповідачу через сервіс онлайн платежів ТОВ «Пейтек Україна» кредитні кошти, про що свідчить відповідна довідка сервісу онлайн платежів про зарахування коштів на платіжну картку. Номер платіжної картки, на яку зараховані вказані кошти, відповідає вказаному в кредитному договорі номеру платіжної картки, погодженої сторонами кредитного договору (п.2.1 договору). Також, дата зарахованих на платіжну картку коштів відповідає узгодженій ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] даті надання кредиту (згідно п.2.2 договору). Наданими позивачем доказами доводиться, що відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання за кредитним договором №3789765 від 02.07.2023, укладеним між ним та ТОВ «Лінеура Україна», у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 56000,00 грн. Право вимоги за кредитним договором №3789765 від 02.07.2023 перейшло до ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал». Доводи відповідача про те, що вказаним договором передбачена сплата денної процентної ставки в розмірі, яка перевищує 1%, що є порушенням вимоги ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» на увагу не заслуговують з огляду на таке. Стаття 8 Закону України «Про споживче кредитування», якою передбачено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %, була доповнена частиною п`ятою згідно із Законом № 3498-IX від 22 листопада 2023 року. Закон України від 22 листопада 2023 року № 3498-ХІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» набрав чинності 24 грудня 2023 року. Пунктом 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %. Перехідні положення законопроекту застосовуються, у разі якщо потрібно врегулювати відносини, пов`язані з переходом від існуючого правового регулювання до бажаного, того, яке має запроваджуватися з прийняттям нового закону. При цьому перехідні положення повинні узгоджуватися з приписами прикінцевих положень, що стосуються особливостей набрання чинності законом чи окремими його нормами. Норми тимчасового та локального характеру, якщо вони присутні в законі, також включаються до перехідних положень законопроекту. Частиною 2 розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що дія пункту 5 розділу І цього Закону (яким, зокрема, доповнено пунктом 17 розділ IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування») поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом. Кредитний договір №3789765 від 02.07.2023 року був укладений строком на 360 днів, тобто, до внесення змін до Закону України «Про споживче кредитування», а тому строк дії, передбачений пунктом 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону «Про споживче кредитування» поширюється на вказаний кредитний договір і умова вказаного Договору щодо встановлення денної процентної ставки у 2,5% не є нікчемною. Відтак, з урахуванням пункту 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» кредитор за період з 02.07.2023 року по 21.02.2024 року (дата відступлення права вимоги) мав право нараховувати відсотки у розмірі 2,5% в день. Заборгованість відповідача по кредитному договору №3789765 від 02.07.2023 року по несплачених відсотках позивачем визначена вірно. Відповідач не надав суду доказів, які спростовували б розмір заборгованості за тілом кредиту, а відтак наданий банком розрахунок заборгованості в цій частині, за відсутності заперечень щодо такого розрахунку від відповідача, приймається судом як достовірний. При вирішенні даного спору судом взято до уваги, що відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, та при цьому суд враховує, що фактично отримані та використані позичальником грошові кошти у добровільному порядку банку не повернуті, та згідно ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення прав позивача, а відтак суд приходить до висновку, що банк вправі вимагати захисту своїх прав у судовому порядку шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Оскільки [PERSON] у визначений строк кошти не повернув, то з нього на користь позивача слід стягнути заборгованість за основною сумою боргу в розмірі 10000,00 грн. При вирішенні заявлених позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості за відсотками, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договором №3789765 від 02.07.2023 визначено, що [PERSON] отримав в кредит грошові кошти зі сплатою відсотків за користування кредитом. У договорі №3789765 від 02.07.2023, було фактично визначено не один строк кредитування та не одну відсоткову ставку кредиту. У таких обставинах, згідно з практикою Верховного Суду, необхідно застосовувати положення contra proferentum. В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2022 у справі №944/3046/20 (провадження №61 -19719св21) зроблено висновок, що у разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у ч. ч. З, 4 ст. 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення "contra proferentem". "Contra proferentem" (лат. "verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem") - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав. Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Також згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 березня 2018 у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Звернувшись до суду, позивач просить стягнути з відповідача 46000,00 грн заборгованості за нарахованими процентами. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. При цьому споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України "Про захист прав споживачів", є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (п. 22 ч. 1 ст. 1 цього Закону). Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 №15-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України "Про захист прав споживачів" у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг), дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Згідно зі ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищені, не відповідає передбаченим у ч. 3 ст. 509 та ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Позивач як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи з порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги діючого законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно. Крім того, з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту. Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абз. 3 пп. 3.2 п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 №15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). Окрім цього, як зазначено в рішенні Конституційного суду України від 11.07.13 №7-рп/2013, у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 та ч. 1-2 ст. 627ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшити. Застосовуючи дану норму, суд зобов`язаний встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки й оцінкою дійсного, а не покладеного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення. У цьому рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами. Також самого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07.10.2020 по справі №132/1006/19 провадження №61-1602св20. Також відповідно до постанови Великої палати Верховного Суду від 18.03.2020 по справі №902/417/18 якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Відповідно до п.8.38 зазначеної постанови з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика палата Верховного Суду дійшла до висновку, що виходячи з принципі розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу так і процентів річних як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання. Окрім того, при стягненні заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, якими визначено ціну кредиту і строк кредитування, а не завуальованими умовами, які дозволяють кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму компенсації. Це не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Враховуючи наведене, оскільки заявлена позивачем до стягнення заборгованість за нарахованими процентами у розмірі 46000,00 грн. не є співрозмірною сумі кредиту у 10000,00 грн., суперечать принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості) у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором, тому суд доходить висновку про зменшення розміру відсотків до розміру заборгованості за кредитом, а саме до 10000,00 грн. Суд доходить до висновку, що саме такий розмір відсотків буде справедливим, забезпечить розумний баланс інтересів сторін та є адекватним у розрізі конкретних правовідносин. За таких підстав позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що позов задоволено частково, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати зі сплати позивачем судового збору в розмірі 865,14 грн. пропорційно задоволених позовних вимог (20000 грн. х 2422,40 грн. / 56000 грн. = 865,14 грн.).

Outcome: partial