Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про виселення зі службового приміщення без надання іншого жилого приміщення. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, пояснивши, що гуртожиток поліпшеного планування № [NUMBER] (літера А) по [ADDRESS] відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить на праві власності державі в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України. Даний гуртожиток призначений для забезпечення жилими приміщеннями військовослужбовців, які проходять військову службу у військовій частині [NUMBER] та не забезпечені житлом. Відповідно до витягу з протоколу №39 спільного рішення [INFO] від 30.12.2009 року до списків на отримання службового житла були зараховані генерал-майор [PERSON] , його дружина [PERSON] , донька [PERSON] , донька [PERSON] та мати дружини [PERSON] . Згідно протоколу №54 спільного рішення [INFO] від 26.03.2013 року генерал-майору [PERSON] та його родині була надана відомча житлова площа на адресою: [ADDRESS] . В подальшому між позивачем і [PERSON] були укладені договори щодо проживання і оплати житлово-комунальних послуг. Як стало пізніше відомо позивачу генерал-майор [PERSON] в період проходження військової служби у [INFO] отримав дві квартири в м. Чернівці, одна з яких була приватизована тещею генерал-майора [PERSON] і матір`ю відповідача [PERSON] [PERSON] . Таким чином, оскільки [PERSON] був забезпечений житлом, тому члени його родини дружина [PERSON] , донька [PERSON] , донька [PERSON] підлягають виселенню з вказаного гуртожитка без надання іншого житлового приміщення. Представник відповідачки [PERSON] . [PERSON] позовні вимоги в частині свого довірителя не визнав, пояснивши, що дійсно сім`я [PERSON] , яка складалась з 4 осіб, була заселена в квартиру [ADDRESS] спірного гуртожитку в 2013 році. В грудні 2014 року генерал-майор [PERSON] був звільнений з лав ЗСУ у запас. [INFO] [PERSON] помер. Відповідачі продовжили проживати у спірному житлі як члени сім`ї померлого військовослужбовця. Відповідачка [PERSON] також є військовослужбовцем, але також була звільнена у запас і має вислугу років на військовій службі понад 20 років. Вона також має пільги за соціальною ознакою як вдова ветерана військової служби. Що стосується отриманих квартир, то за змістом довідки командира військової частини [NUMBER] полковника [PERSON] від 30.04.2003 року №391 полковник [PERSON] утримувану однокімнатну квартиру в [ADDRESS] повністю здав квартирній службі в/ч [NUMBER] у 1994 році. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] та [PERSON] не мають на праві власності будь-якого нерухомого майна. Що стосується квартири [ADDRESS] , то вона була приватизована [PERSON] , матір`ю відповідача [PERSON] , яка в подальшому 14.06.2016 року продала її іншій особі [PERSON] . На даний час [PERSON] має проблеми зі здоров`ям і проходить лікування у Канаді. За таких обставин просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судові засідання не з`явились жодного разу, про розгляд справи були неодноразово повідомлені судом належним чином, з заявами до суду про неможливість розгляду справи у їх відсутність не звертались. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Згідно ст.1 ЖК України відповідно до Конституції України громадяни мають право на житло. Це право забезпечується розвитком і охороною житлового фонду, сприянням кооперативному та індивідуальному житловому будівництву, справедливим розподілом під громадським контролем жилої площі, яка надається в міру здійснення програми будівництва благоустроєних жител, наданням громадянам за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, а також невисокою платою за квартиру і комунальні послуги. За змістом ч.1-2, ст.9 ЖК України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Як встановлено у судовому засіданні, [INFO] (військова частина [NUMBER] ), (ідентифікаційний код юридичної особи [NUMBER] ), розташована в [ADDRESS] , була зареєстрована в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 31.01.2024 року за №1000651070013010264 (т.1, а.с.30-34; 57-59). Згідно ч.2, ст.14 Закону України „Про Збройні Сили України" майно, закріплене за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління. Як зазначено у п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України"від 12.04.1985 року №2 зі змінами, внесеними постановами від 10.03.1989 року №2, від 25.12.1992 року №13 та від 25.05.1998 року №15, вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з`ясовувати, чи є гуртожитком приміщення, яке займає відповідач. Для цього, зокрема, необхідно витребувати дані про те, чи перебуває будинок, в якому розміщено таке приміщення, у віданні позивача; чи побудований він як гуртожиток або спеціально для нього переобладнаний; чи є дозвіл санепідемстанції на його заселення як гуртожитку; чи зареєстрований він як гуртожиток у виконкомі районної, міської, районної в місті ради; чи видався відповідно до Положення про гуртожиток ордер на зайняття жилої площі у гуртожитку; чи укомплектований будинок (жиле приміщення) меблями, спеціальним устаткуванням, інвентарем, культурно-побутовими предметами, необхідними для проживання, занять і відпочинку громадян, чи є штати для обслуговування гуртожитку, як оплачується проживання, тощо. Гуртожиток поліпшеного планування №1 (літера А) по [ADDRESS] відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить на праві власності державі в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України (т.2, а.с.11). Даний гуртожиток призначений для забезпечення жилими приміщеннями військовослужбовців, які проходять військову службу у військовій частині [NUMBER] та не забезпечені житлом. Згідно ч.1, ст.127 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Як наголошує ч.1, ст.129 ЖК України на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Відповідно до витягу з протоколу №39 спільного рішення [INFO] від 30.12.2009 року до списків на отримання службового житла були зараховані генерал-майор [PERSON] , його дружина [PERSON] , донька [PERSON] , донька [PERSON] та мати дружини [PERSON] (т.1, а.с.7). Згідно протоколу №54 спільного рішення [INFO] від 26.03.2013 року генерал-майору [PERSON] та його родині була надана відомча житлова площа на адресою: [ADDRESS] (т.1, а.с.8). В подальшому між позивачем і [PERSON] були укладені договори щодо проживання і оплати житлово-комунальних послуг від 1.10.2019 року та від 1.10.2020 року (т.1, а.с.9-18). Правомірність і законність заселення відповідачів до вказаного службового помешкання учасники справи не оскаржували. Зі змісту довідки від 28.10.2015 року [PERSON] проходив дійсну військову службу в Збройних Силах з 4.08.1976 року по 24.12.2014 року, звільнений у запас наказом Голови ДПС України №1139-ос від 22.12.2014 року за п.Г, ч.7, ст.26 - у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів - у разі неможливості використання на службі (т.1, а.с.101). Аналогічний зміст проходження військової служби [PERSON] міститься у витягу з послужного списку на його ім`я (т.1, а.с.102). Рішенням міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій від 13.10.2014 року за №2/ІІІ/2/430 [PERSON] встановлено статус учасника бойових дій (т.1, а.с.98). Вказані обставини підтверджуються і ксерокопією посвідчення учасника бойових дій, виданого Адміністрацією Державної прикордонної служби України на ім`я [PERSON] (т.1, а.с.99). Як вбачається з актового запису про смерть №24387 від 3.11.2021 року [PERSON] помер [INFO] у віці 63 років (т.1, а.с.21-22). Як вбачається з актового запису про смерть №13 від 10.01.2024 року [PERSON] , матір відповідача [PERSON] , померла [INFO] у віці 90 років (т.1, а.с.23-24). Згідно з частинами першою та другою статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Відповідно до ст.132 ЖК України сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 ЖК України, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Як регламентовано ч.1, ст.124 ЖК України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. За приписами ч.1, ст.125 ЖК України без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: осіб з інвалідністю внаслідок війни та інших осіб з інвалідністю з числа військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті чи при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв`язаного з перебуванням на фронті; учасників Другої світової війни, які перебували у складі діючої армії; сім`ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті чи при виконанні інших обов`язків військової служби; сім`ї військовослужбовців; осіб з інвалідністю з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов`язків; осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; членів сім`ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення. Згідно ч.3, ст.12 та ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. За приписами пункту 23, розділу 3 Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Державної прикордонної служби України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 18.01.2021 року №26, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.03.2021 року за №344/35966, військовослужбовці та члени їх сімей зобов`язані звільнити та здати займане ними службове жиле приміщення (службову жилу площу) у місячний строк із дня виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби, крім випадків … наявності у військовослужбовця, звільненого у запас, або відставку, вислуги на військовій службі 20 років і більше. Як вбачається з військового квитка [NUMBER] , виданого 27.10.1993 року [INFO] , [PERSON] 28.10.1993 року прийняла військову присягу і зарахована фельдшером до військової частини [NUMBER] , а 23.12.2013 року наказом начальника [INFO] №239-ос від 18.12.2013 року була звільнена в запас (т.1, а.с.80-83). Таким чином, загальний військовий стаж військової служби [PERSON] є більшим за 20 років. Також [PERSON] має пільги за соціальною ознакою як вдова ветерана військової служби, що підтверджується довідкою Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (т.1, а.с.112). За змістом довідки командира військової частини [NUMBER] полковника [PERSON] від 30.04.2003 року №391 полковник [PERSON] утримувану однокімнатну квартиру в [ADDRESS] повністю здав квартирній службі в/ч [NUMBER] у 1994 році (т.1, а.с.84). Згідно витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, наданих як представником позивача, так і представником відповідача, [PERSON] та [PERSON] не мають на праві власності будь-якого нерухомого майна (житлового приміщення) (т.1, а.с.25-29; 85-89). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в [ADDRESS] (т.1, а.с.57, зворот. бік - 58). Таким чином, відповідачі по справі мають єдине житло - це кв. [ADDRESS] у вказаному вище гуртожитку. За змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Це право охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 вказаної Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У §§ 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, § 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, § 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, § 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, § 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, § 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, § 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», § 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, § 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, § 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I). Також Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що оскільки відповідач [PERSON] має стаж військової служби в лавах Збройних Сил України понад 20 років, є членом сім`ї (дружиною) померлого працівника (військовослужбовця) [PERSON] , якому було надано службове жиле приміщення, має пільги за соціальною ознакою як вдова ветерана військової служби і учасника бойових дій, тому вона разом зі своїми дітьми, відповідачами по справі, які є сім`єю військовослужбовців в розумінні ст.125 ЖК України,не підлягають виселенню з вказаного гуртожитку згідно ст.132; 125 ЖК України та пункту 23, розділу 3 Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Державної прикордонної служби України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 18.01.2021 року №26, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.03.2021 року за №344/35966, без надання іншого жилого приміщення, на чому наполягав представник позивача у судовому засіданні. За таких обставин у задоволенні позову позивача необхідно відмовити в повному обсязі. Відповідно до ст.133; 141 ЦПК України оскільки суд відмовляє у задоволенні позову в повному обсязі, тому не підлягає задоволенню вимога позивача про стягнення з відповідачів на користь позивача судового збору, який був сплачений при звернення до суду.

Outcome: dismissed