Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-18 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту позивач) звернувся до суду з вищевказаним позовом до Липовецької міської\~ради Вінницького району Вінницької області (далі - відповідач), підставність якого обґрунтовано тим, що [INFO] помер [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина за заповітом вчиненим спадкодавцем 11.12.1997, відповідно до якого він розпорядився належним йому майном, заповівши позивачеві належний йому житловий будинок, що розташований по [ADDRESS] . Позивач, спадщину прийняла шляхом звернення до нотаріуса за місцем відкриття спадщини із заявою відповідного змісту, утім реалізувати свої спадкові права в нотаріальному порядку позбавлена можливості, оскільки нотаріус відмовила у видачі нотаріального акту з тих підстав, що у заповіті [PERSON] не вказано точної адреси розташування житлового будинку, а також заявником не надано правовстановлюючого документу на підтвердження належності майна спадкодавцеві, що послугувало підставою для звернення до суду із даним позовом, в якому позивач просить суд визнати за нею право власності у порядку спадкування за заповітом на об`єкт нерухомого майна. У визначений судом строк відповідачем відзиву на позов до суду не було подано, однак через канцелярію суду представником орану місцевого самоврядування подано заяву про визнання позову та розгляд справи у їх відсутність. Ухвалою суду від 25.11.2024 позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, за клопотанням позивача витребувано з нотаріальної установи матеріали спадкової справи заведеної після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . У підготовче судове засідання позивач не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала у заявленому обсязі, просила їх задовольнити. З огляду на те, що у підготовче судове засідання сторони не з`явились, надали суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, скориставшись своїми правами, суд вважає, що за результатами підготовчого провадження можливо ухвалити рішення, в даному судовому засіданні, на підставі наявних у справі доказів, за відсутності сторін, не здійснюючи при цьому фіксування судового засідання технічними засобами. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно і всебічно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно і безпосередньо оцінивши зібрані у справі докази, встановив, що [INFO] помер [PERSON] на що вказує свідоцтво про смерть серія [NUMBER] (а.с.5). Після його смерті відкрилась спадщина. Із матеріалів спадкової справи №108/1999 до майна померлого [PERSON] (а.с.27-38), слідує, що своїм правом на спадкування скористалась позивач [PERSON] , подавши заяву 16.06.1999 відповідного змісту про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Судом встановлено, що спадщина відкрилась за заповітом вчиненим [PERSON] 11.12.1997 (а.с.35), відповідно до якого спадкодавець на випадок своєї смерті вчинив особисте розпорядження, відповідно до якого заповів [PERSON] належний йому на праві особистої власності житловий будинок з господарськими будівлями і усім майном, що розташовані в с. Нападівка Липовецького району Вінницької області. Заповіт посвідчений секретарем виконавчого комітету Нападівської сільської ради народних депутатів Липовецького району Вінницької області 11.12.1997, за відомостями органу місцевого самоврядування за життя спадкодавця не змінювався та не скасовувався (а.с.6 на звороті). Із довідки виданої Нападівським старостинським округом №6 від 20.09.2024 №09-17-01/264 (а.с.7), вбачається, що згідно із записами погосподарських книг власником будинку [ADDRESS] , являвся [PERSON] , інших будинків у селі Нападівка останній не мав. Розпорядженням Вінницької обласної військової адміністрації «Про перейменування вулиць, провулків, площ територіальних громад Вінницької області, назви яких символізують російську імперську політику» від 20.07.2024 №79-г та додатком до нього (а.с.9, 10), в [ADDRESS] . Згідно з довідкою виданою в.о. старости сіл Нападівка, Вікентіївка та Богданівка від 20.09.2024 за №09-17-01/238 та №09-17-01/239 (а.с.36 та на звороті), та від 09.01.2025 за №09-17-01/8, [PERSON] проживав одиноко за адресою [ADDRESS] (перейменована на Хліборобів). До складу сім`ї [PERSON] входили: дружина [PERSON] , 1918 року народження, діти [PERSON] , 1941 року народження, [PERSON] , 1946 р.н., [PERSON] 1948 р.н., [PERSON] 1949 р.н., [PERSON] 1950 р.н., [PERSON] 1952 р.н., [PERSON] 1953 р.н., [PERSON] 1955 р.н., [PERSON] 1957 р.н. Відповідно до свідоцтва про смерть серія [NUMBER] , [PERSON] , яка приходилась дружиною [PERSON] померла [INFO] . За матеріалами спадкової справи інші спадкоємці, які за наявності заповіту, прийняли спадщину, відсутні, отож позивач є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] , яка спадщину прийняла, відтак вона їй належить з часу відкриття спадщини. Постановою державного нотаріуса\~Липовецької державної нотаріальної контори від 16.10.2024 №02-31/594, [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва на право на спадщину за заповітом. Вказана відмова мотивована тим, що у наданому заповіті заповідано було житловий будинок без точної адреси розташування, а також не було надано заявником правовстановлюючого документу на підтвердження належності майна спадкодавцеві. Пунктом 23\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику у справі про спадкування"\~роз`яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно з абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на новостворене нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до п. 1 ч. 1\~ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"\~державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно ч. 3\~ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками N 32 та N 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року N 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року N 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності (Лист, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 16.05.2013, № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування"). Крім цього, суд враховує, що спірний житловий будинок побудовано спадкодавцем 1964 року відповідно до технічного паспорту (а.с.12-16), тобто до 05.08.92 року, а в силу приписів Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"\~виникнення права не залежало від державної реєстрації відповідно до норм діючого законодавства, отож спадкодавець набув у встановленому законом порядку у власність житловий будинок, що розташований за адресою [ADDRESS] (перейменована на Хліборобів). При вирішенні даного спору, суд враховує, що Верховний Суд неодноразово наголошував, що свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Відповідно до ст. 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до ст. 213 цього Кодексу. У ст. 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні правочину, які втілюються в трьох рівнях. Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими цією статтею. Тлумачення заповіту може здійснюватися як при розгляді справи з такими позовними вимогами, так і при розгляді справ щодо спадкування без заявлення таких вимог, що не буде виходом суду за межі позовних вимог. Отже, оскільки до предмета доказування в цій справі входить визначення спадкової маси при спадкуванні за законом, що, серед іншого, вимагає з`ясування обсягу майна, спадкування якого відбувалося за заповітом, суду слід розтлумачити заповіт і визначити спадкову масу. Про це виснував Верховний Суд у постанові від 1 травня 2024 року у справі № 501/4300/19 (провадження № 61-17412св23). Виходячи з аналізу положень норм статей 213, 1256 ЦК України тлумачення заповіту здійснюється з метою встановлення точної волі заповідача і може мати місце, якщо заповіт має суперечливий характер, у зв`язку з чим необхідно уточнити його зміст. При цьому, ч.2 ст. 213 ЦК України не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину. Таким чином, при тлумаченні заповіту не допускається внесення змін у сам зміст заповіту, ураховуючи також, що заповіт це особисте розпорядження фізичної особи щодо належного їй майна, майнових прав і обов`язків на випадок своєї смерті ( ст. 1233 ЦК України). Складаючи заповіт,\~ [PERSON] самостійно та вільно виявив волю щодо настання реальних наслідків вчиненого ним правочину, що в разі смерті [PERSON] успадкує належне йому майно, у тому числі житловий будинок, що йому належить. Як було встановлено судом за відомостями органу місцевого самоврядування [PERSON] був власником житлового будинку, що розташований за адресою [ADDRESS] (перейменована на Хліборобів), іншого майна не мав на території органу місцевого самоврядування. З урахуванням зазначеного суд дійшов висновку, що запис в тексті заповіту про заповідання житлового будинку із не зазначенням вулиці та номеру будинку, де розташований об`єкт нерухомості зроблено помилково і дійсне волевиявлення заповідача було спрямоване на розпорядження саме цим майном. Встановлені судом обставини справи свідчать про те, що позивач є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] , спадщину прийняла, у тому числі у виді об`єкту, що є предметом спору, отож він належить їй з моменту відкриття спадщини, утім в нотаріальному порядку позивач позбавлена можливості узаконити свої спадкові права за вказаних вище обставин. З урахуванням положень частини першої статті\~15\~та статті\~392 ЦК\~власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. З огляду на викладене суд дійшов до переконання, що обставини, які викладені у позовній заяві знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, отож порушені права позивача підлягають захисту судом. Крім цього, відповідач надав суду заяву про визнання позову. У разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом (п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 "Про судове рішення у цивільній справі"). Враховуючи обґрунтованість позовних вимог, а також те, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси третіх осіб, суд приймає визнання відповідачем позову та виносить рішення про його задоволення.

Outcome: approved