Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-19 00:00:00

У грудні 2020 року [PERSON] звернувся в Дарницький районний суд м. Києва із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , за участю третьої особи - приватного нотаріуса Ковальчука С.П., в якій просив: -Визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений 08.10.2020 між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лосєвим В.В та зареєстрований за № 760; -Визнати недійсним договір дарування нежитлового приміщення № 615, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладений 08.10.2020 між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лосєвим В.В та зареєстрований за №758; -Визнати недійсним договір іпотеки, укладений 30.10.2020 між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. та зареєстрований за № 2971; -Скасувати записи у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію іпотеки № 38935409 щодо рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 54872902 від 30.10.2020 та № 38934845 щодо рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 54872288 від 30.10.2020, згідно договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. та зареєстрований в реєстрі за № 2971; -Скасувати записи у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію обтяження № 38935524 щодо рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 54873035 від 30.10.2020 та № 38934997 щодо рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 54872481 від 30.10.2020, згідно договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. та зареєстрований в реєстрі за № 2971. Позовна заява обґрунтована наступним. 29.09.2020 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики у формі розписки, згідно з яким [PERSON] позичила у [PERSON] 1 900 000 дол. США на купівлю нерухомості, які зобов`язалася повернути до 30.09.2020. Однак у встановлений строк кошти повернуті не були. Позивачу випадково стало відомо, що [PERSON] 08.10.2020 відчужила належне їй на праві власності майно, а саме квартиру [ADDRESS] та нежитлове приміщення [ADDRESS] [PERSON] шляхом укладення договорів дарування. Позивач вважає, що укладення вказаних договорів відбулося з метою приховання цього майна від наступного звернення стягнення на майно в рахунок погашення боргу за невиконаним зобов`язанням, тому вказані договори дарування повинні бути визнані недійсними. Крім того, позивачеві стало відомо, що 30.10.2020 [PERSON] уклав з [PERSON] договір іпотеки, відповідно до якого передав в іпотеку квартиру [ADDRESS] та нежитлове приміщення [ADDRESS] , з метою забезпечення виконання зобов`язання [PERSON] з договором позики, укладеним між [PERSON] та [PERSON] 30.10.2020. Вказаний договір, на думку позивача, теж є фраудаторним та підлягає визнанню недійсним. Рішення суду про скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав вже є підставою для внесення запису про скасування державної реєстрації таких прав. У разі визнання договору іпотеки недійсним, підлягають скасуванню й записи у державному реєстрі про іпотеку та заборону, які були внесені на підставі недійсного договору. Разом з позовною заявою позивачем подана до суду заява про забезпечення позову. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Гусак О.С. від 28.12.2020 відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Гусак О.С. від 22.01.2021 відкрито провадження за вказаною позовною заявою, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовче засідання. 01.03.2021 до суду представником відповідачів [PERSON] та [PERSON] - адвокатом Сорокою М.Л. подано відзив на позовну заяву, в якому вона просила зупинити провадження до розгляду судом справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів, та відмовити у задоволенні позовних вимог. Заперечення щодо позову обґрунтовані тим, що позивачем не надано жодного належного доказу на підтвердження у нього хоча б права на звернення до суду з цим позовом. Надана до суду нечитабельна копія розписки від 29.09.2020 не є безумовним доказом реальності укладення договору позики, а отже й не є підставою для виникнення боргових зобов`язань у позивача, що в свою чергу дає підстави для висновку про відсутність правових підстав у позивача для визнання договорів недійсними. Зазначає, що у власності [PERSON] залишилося інше нерухоме майно, а саме житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 436,1 кв.м., та земельна ділянка, кадастровий номер 3221484005:02:016:0028, площею 0,1769. Вартість вказаних об`єктів нерухомості у десятки разів перевищує вартість об`єктів за договором дарування, що у свою чергу спростовує твердження позивача про те, що укладаючи договір дарування від 08.10.2020 відповідач [PERSON] ніби то почала відчужувати належне майно з метою ухилення від виконання зобов`язань. Крім того, [PERSON] являється фізичною особою-підприємцем, у зв`язку з чим з метою одержання фінансування своєї господарської діяльності нею було укладено з відповідачем [PERSON] 30.10.2020 договір позики зі строком виконання до 30.04.2021, який виконується належним чином. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 16.03.2021 зобов`язано приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковальчука Сергія Павловича надати Дарницькому районному суду м. Києва належним чином завірені копії оскаржуваних договорів, а саме: копію договору іпотеки від 30 жовтня 2020 року, зареєстрованого в реєстрі за номером 2971; копію договору дарування від 8 жовтня 2020 року, зареєстрованого в реєстрі за номером 760; копію договору дарування від 8 жовтня 2020 року, зареєстрованого в реєстрі за номером 758. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 31.05.2021 зупинено провадження у справі № 753/21966/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук Сергій Павлович, про визнання договорів недійсними до набрання законної сили судового рішення, ухваленого Дарницьким районним судом м. Києва у справі № 753/17455/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів, зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики недійним. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 30.04.2024 поновлено провадження у справі. Відповідно до розпорядження № 83 керівника апарату Дарницького районного суду м. Києва у зв`язку з перебуванням судді Гусак О.С. у відпустці по вагітності та пологам, на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу № 753/21966/20 передано для розгляду судді Заставенко М.О. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Заставенко М.О. від 23.09.2024 прийнято справу до свого провадження та призначено до розгляду у підготовче засідання. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 27.11.2024 закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. 22.01.2025 та 20.02.2025 представник позивача подав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутність, заявлені позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. У судовому засіданні позивач та його представник не прибули. Відповідач [PERSON] та його представник також у судове засідання не прибули, представник відповідача подав до суду заяву про відкладення розгляду справи. Відповідач [PERSON] належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи в суді за місцем реєстрації проживання, однак відзив на позовну заяву до суду не подав, з будь якими заявами до суду не звертався. Суд, враховуючи те, що заяви по суті справи сторонами до суду подані, ухвалив розглядати справу у відсутність сторін. У зв`язку з відсутність сторін фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 29.09.2020 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики у формі розписки, згідно з яким [PERSON] позичила у [PERSON] 1 900 000 дол. США на купівлю нерухомості, які зобов`язалася повернути до 30.09.2020. У жовтні 2020 року, у зв`язку з невиконанням [PERSON] своїх зобов`язань з повернення позики, [PERSON] звернувся в Дарницький районний суд м. Києва із позовною заявою про стягнення боргу, що підтверджується копією ухвали судді Дарницького районного суду м. Києва від 28.10.2020 у справі № 753/17455/20 про відкриття провадження у справі. 08.10.2020 [PERSON] на підставі договору дарування відчужила на користь [PERSON] належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] . Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лосєвим В.В та зареєстрований за № 760. Також 08.10.2020 [PERSON] на підставі договору дарування відчужила на користь [PERSON] належне їй на праві власності нежитлове приміщення [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лосєвим В.В та зареєстрований за №758. 30.10.2020 [PERSON] уклав з [PERSON] договір іпотеки, відповідно до якого передав в іпотеку квартиру [ADDRESS] та нежитлове приміщення [ADDRESS] , з метою забезпечення виконання зобов`язання [PERSON] з договором позики, укладеним між [PERSON] та [PERSON] 30.10.2020. Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва у справі № 753/17455/20 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 1 900 000 дол. США Звертаючись до суду з цим позовом, [PERSON] просив визнати недійсними договори дарування та договір іпотеки, посилаючись на недобросовісність дій відповідачів, оскільки відчуження належного боржнику [PERSON] майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на її майно як боржника. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Частиною першою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України). Аналізуючи зазначені норми матеріального права, Верховний Суд у постанові від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) зробив висновок про те, що реальне виконання договору дарування саме по собі не виключає того факту, що укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем відбулась з метою приховання цього майна від наступного звернення стягнення на майно в рахунок погашення боргу за невиконаним зобов`язанням. Такий висновок Верховний Суд зробив з огляду на послідовно сформовану практику розгляду подібних справ як Верховним Судом України, так і Верховним Судом. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Як наслідок, позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19)). Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд у вказаній постанові врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. На переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника. Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в законодавстві України регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження»). Водночас, за висновками Верховного Суду, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 27 січня 2020 року у справі № 761/26815/17 виклав висновок про те, що недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. У постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17 вказано, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) використовувала/використовували право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання недійсними договору дарування квартири [ADDRESS] та договору дарування нежитлового приміщення № 615, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про визнання недійсним іпотеки, укладений 30.10.2020 між [PERSON] та [PERSON] та скасування записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію іпотеки та державну реєстрацію обтяження, внесених на підставі договору іпотеки, то суд дійшов наступного висновку. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними. З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі N 463/13099/21 (провадження N 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі N 567/3/22 (провадження N 61-5252сво23)). Іпотека припиняється у разі, зокрема, визнання іпотечного договору недійсним (абзац 5 частини першої статті 17 Закону України "Про іпотеку"). У частині четвертій статті 26 Закону України "Про іпотеку" згадується про добру совість і її врахування в іпотечних відносинах. Іпотека є правом на чужу річ (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі N 520/1185/16-ц). Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов) (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі N 567/3/22 (провадження N 61-5252сво23)). Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі N 761/12692/17 (провадження N 61-37390свп18)). В практиці касаційного суду неодноразово застосовувалася конструкція "добросовісного іпотекодержателя" і вказувалося про необхідність захисту інтересів добросовісного іпотекодержателя, який покладався на дані реєстру прав на нерухомість (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 травня 2018 року в справі N 449/1154/14, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2019 року в справі N 718/2468/18, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2020 року в справі N 715/32/18, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 вересня 2021 року в справі 509/1157/18, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року в справі N 707/807/21). Конструкція "добросовісного іпотекодержателя" (тобто того, який набув право іпотеки на підставі договору іпотеки із невласником), хоча й прямо не передбачена в приватному праві, але є проявом доброї совісті (пункт 6 статті 3 ЦК України).Якщо ЦК України допускає набуття права власності добросовісним набувачем (стаття 330 ЦК України) найбільш повного та абсолютного речового права (права власності) від неуповноваженої особи, то набуття такого права на чужу річ (обмеженого речового права) як права іпотеки, також має допускатися правопорядком. Законодавець не передбачив нікчемності правочину, у випадку відсутності у іпотекодавця права власності на предмет іпотеки. Тому такий правочин є оспорюваним. Недійсність первісних юридичних фактів чи документів не призводить до недійсності договору іпотеки, оскільки в українському праві відсутня залежна недійсність для таких випадків (має місце тільки в одиничних випадках, передбачених у законі - наприклад, частина друга статті 548, частина четверта статті 1119 ЦК України). Тому повинна враховуватися добросовісність / недобросовісність іпотекодержателя, для того щоб вирішити питання про набуття ним права іпотеки та/або при визнанні недійсним договору іпотеки. При цьому очевидно, що добра совість "лікує" таку ваду набуття права іпотеки як укладення договору не власником. На момент укладення договору іпотеки 30.10.2020 року [PERSON] був власником переданої в іпотеку [PERSON] квартири, договір дарування квартири був на той період правомірним, а право власності зареєстроване в державному реєстрі речових прав. Укладаючи договір іпотеки, [PERSON] діяв добросовісно та вжив всіх залежних від нього заходів задля перевірки наявності в іпотекодавця повноважень на відчуження спірної квартири. Отже, на момент вчинення оспорюваного правочину [PERSON] не знав і не міг знати, що договір іпотеки укладено нібито з порушенням прав та інтересів позивача. Доказів на спростування вказаних обставин суду надано не було, тому суд не встановив обставин щодо недобросовісності іпотекодержателя. Крім того, позивачем не надано до суду доказів того, що укладенням договору іпотеки були порушені його права. Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині. Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача [PERSON] підлягають стягненню на користь позивача витрати зі сплати судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог у розмірі 1 681,60 грн.

Outcome: partial