Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-26 00:00:00

I. Позиції сторін та учасників справ, заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Брона М.В., звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Коцюруба Л.Я. про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя. Відповідно до прохальної частини заяви, позивач просить суд: 1) визнати квартиру [ADDRESS] , загальною площею 31,9 м.кв., житловою площею 21,4 м.кв., до якої належить комора в підвалі - 3,0 кв.м., належну на праві власності [PERSON] (зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ; РНОКПП: [NUMBER] ), спільним майном [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] ; 2) визнати за [PERSON] (зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ; РНОКПП: [NUMBER] ) право власності на частку квартири [ADDRESS] , загальною площею 31,9 м.кв., житловою площею 21,4 м.кв., до якої належить комора в підвалі - 3,0 кв.м., у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Обґрунтовуючи заявлені вимоги, покликається на те, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, відповідно до актового запису № 5738. У день смерті останнього відкрилася спадщина на все належне йому майно. За життя, померлий 22.05.2023 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Коцюрубою Л.Я. за реєстровим №1084, яким усе належне йому майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що на випадок його смерті буде йому належати і на що він за законом матиме право, заповів своїй доньці [PERSON] . 27.09.2023 [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Коцюруби Л.Я. із заявою про прийняття спадщини за заповітом, внаслідок чого нотаріусом було заведено спадкову справу після смерті [PERSON] № 48/2023, що підтверджується витягом про реєстрацію у Спадковому реєстрі № 74136425 від 28.09.2023. З довідки про коло спадкоємців № 69/02-14, виданої приватним нотаріусом Коцюрубою Л.Я. 27.09.2023 вбачається, що [PERSON] , [INFO] , є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті її батька [PERSON] . Під час встановлення складу спадкового майна, яке залишилось після смерті [PERSON] , позивачці стало відомо про наявність рішення Галицького районного суду м. Львова від 11.01.2023 у справі №461/3341/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна, згідно якого позовні вимоги [PERSON] було задоволено, встановлено факт проживання однією сім`єю чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] , починаючи з 1994 року і по даний час; визнано об`єктами права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] таке майно: нежитлове приміщення загальною площею 36,2 кв.м, розташоване на першому поверсі будинку [ADDRESS] ; обладнання (станки та заготовки) для виготовлення ключів; транспортний засіб марки «Skoda», модель «Roomster Style», рік випуску - 2007, р.н. [NUMBER] , номер шасі № [NUMBER] . У порядку поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності, визнати за [PERSON] право власності на: 1/2 частки нежитлового приміщення загальною площею 36,2 кв.м, розташованого на першому поверсі будинку [ADDRESS] ; 1/2 частини обладнання (станки) для виготовлення ключів; 1/2 частки транспортного засобу марки «Skoda», модель «Roomster Style», рік випуску - 2007, р.н. [NUMBER] , номер шасі № [NUMBER] . У порядку поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності, визнано за [PERSON] право власності на: 1/2 частки нежитлового приміщення загальною площею 36,2 кв.м, розташованого на першому поверсі будинку [ADDRESS] ; 1/2 частини обладнання (станки та заготовки) для виготовлення ключів; 1/2 частки транспортного засобу марки «Skoda», модель «Roomster Style», рік випуску - 2007, р.н. [NUMBER] , номер шасі № [NUMBER] . Вказане судове рішення набрало законної сили 15.05.2023. Позивач зазначає, що з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №348979238 від 03.10.2023, їй стало відомо, що 19.07.2005 року [PERSON] зареєструвала право власності на квартиру [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Олефір О.Г. за реєстровим № 2701 від 14.07.2005. [PERSON] зауважує, що хоч даний об`єкт нерухомого майна не був предметом розгляду у судовій справі № 461/3341/22, однак враховуючи той факт, що він був придбаний [PERSON] за час її спільного проживання з [PERSON] , її батько набув право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , оскільки така відноситься до спільного майна подружжя. У зв`язку з наведеним, позивач вважає, що частка [PERSON] у квартирі [ADDRESS] загальною площею 31,9 м.кв., житловою площею 21,4 м.кв., до якої належить комора в підвалі - 3,0 кв.м., становила 1/2, відтак позивач, як спадкоємиця, за заповітом після смерті спадкодавця, набула право власності на таку. Разом із позовною заявою представником позивача подано заяву про забезпечення позову у якій остання просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на приміщення квартири [ADDRESS] до набрання рішення законної сили у справі щодо даного спору. Обґрунтовуючи подану заяву, представник позивача вказувала на те, що [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу - Коцюруба Лариса Ярославівна про визнання майна, а саме квартири [ADDRESS] , загальною площею 31,9 м.кв., житловою площею 21,4 м.кв., до якої належить комора в підвалі 3,0 кв.м., спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частку майна в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . З метою забезпечення реального виконання рішення суду у даній справі, у випадку задоволення позовних вимог, враховуючи ту обставину, що [PERSON] є одноосібним власником спірної квартири, внаслідок чого може її безперешкодно відчужити, вважала необхідним накласти арешт на даний об`єкт нерухомого майна. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 12.10.2023 відкрито провадження у справі, розгляд якої постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Зобов`язано приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу - Коцюрубу Ларису Ярославівну, подати до Галицького районного суду міста Львова, належним чином засвідчені копії матеріалів спадкової справи №48/2023, заведеної після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . У задоволенні заяви про забезпечення позову адвоката Брони М. В., яка діє в інтересах [PERSON] , відмовлено. 14.11.2023 відповідачем подано відзив на позовну заяву та клопотання про допит [PERSON] та [PERSON] , у якості свідків. Заперечуючи позовні вимоги, [PERSON] просить відмовити у задоволенні таких у повному обсязі. Вказує, що дійсно проживала зі [PERSON] у цивільному шлюбі з грудня 1994. Разом із чоловіком проживала у його квартирі, яку облаштовували та покращували умови проживання. Пояснює, що разом працювали і вели спільне господарство. Факт проживання однією сім`єю чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу було встановлено рішенням Галицького районного суду м. Львова від 11.01.2023 у справі № 461/3341/22, а також частково поділено спільно нажите майно, а саме нежитлове приміщення майстерні по виготовленню ключів на першому поверсі будинку [ADDRESS] та придбане подружжям обладнання майстерні і автомобіль 2007 року випуску. Зауважує, що на даний час спадкоємцями після смерті [PERSON] є його донька, тобто позивач, та вона, як вдова, яка була на утриманні спадкодавця оскільки, станом на час його смерті була пенсійного віку. Стверджує, що квартира [ADDRESS] , загальною площею 31,9 м кв не є спільним майном подружжя, оскільки вона придбана за особисті кошти відповідача, які отримані від продажу власної квартири, яка була у особистій власності [PERSON] ще до спільного проживання із померлим [PERSON] , що підтверджується Договорами купівлі продажу від 04.07.2005 та 14.07.2005. 17.11.2023 адвокатом Броною М.В., яка діє в інтересах [PERSON] , подано відповідь на відзив. Представник позивача стверджує, що відповідачем подано відзив з пропуском строку встановленого ухвалою суду про відкриття провадження від 12.10.2023, який сплив 09.11.2023. Водночас, вказує, що твердження відповідача щодо спільного проживання зі спадкоємцем з грудня 1994 є абсурдними, оскільки рішенням Галицького районного суду м. Львова від 11.01.2023 у справі №461/3341/22 чітко встановлено починаючи з 1994 року і по даний час (тобто момент ухвалення рішення). Вважає, що твердження [PERSON] про те, що спірна квартира [ADDRESS] придбана на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Олефір О.Г. за реєстровим № 2701 від 14.07.2005 є її особистою власністю, оскільки придбана за її особисті кошти, є безпідставними та необґрунтованими, такими, що не підтверджені жодними належними і допустимими доказами в розумінні цивільного процесуального закону. Стверджує, що з долученої відповідачкою до відзиву на позовну заяву копії свідоцтва про право власності на житло від 10.09.1993, квартира [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . 27.04.1994 [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , яка діяла в інтересах свого неповнолітнього сина - [PERSON] , 1992 р.н., уклали з [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] за ціною у 50000000,00 крб. Враховуючи, що вищезазначена квартира належала на праві власності чотирьом співвласникам, виходячи з презумпції рівності часток у праві спільної сумісної власності, ціни у договорі купівлі-продажу квартири, [PERSON] отримала від зазначеного продажу 12500000,00 крб за вартість належної їй частки у такій квартирі. 04.05.1994, тобто вже за час спільного проживання з [PERSON] , [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] , на підставі нотаріального посвідченого договору купівлі-продажу, укладеного з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Згідно п. 2 даного Договору, продаж було вчинено за 30 000 000 крб, що більш ніж у двічі перевищувало розмір коштів, отриманих [PERSON] від продажу своєї частки у квартирі [ADDRESS] , якщо навіть припустити ту обставину, що кошти отримані від продажу квартири на [ADDRESS] [PERSON] витратила саме на купівлю квартири [ADDRESS] . Також, [PERSON] не наводить жодних доказів на підтвердження того факту, що станом на день укладення договору купівлі-продажу - 04.05.1994 року вона мала відповідну суму коштів, за яку могла придбати вищезазначену квартиру і які б могли вважатись її особистими коштами. 04.07.2005 [PERSON] уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Олефіром О.Г. за реєстровим № 2404. Згідно п. 2 даного Договору продаж зазначеної квартири вчинено за 14 000,00 грн. У пункті 9 Договору вказано, що нотаріусом було роз`яснено сторонам правові наслідки укриття розміру дійсної продажної ціни відчужуваного майна, однак, всупереч вимогам закону і умовам договору, [PERSON] долучила до відзиву на позовну заяву власноручно написану нею розписку від 04.07.2005 року [PERSON] про те, що така розписка нею дається покупцю [PERSON] , у зв`язку з тим, що у договорі купівлі-продажу її квартири від 04.07.2005 вказана ціна не відповідає договірній ринковій ціні, за яку було здійснено її продаж, та зазначено, що вона отримала від [PERSON] суму, погоджену ними, у розмірі 139 000,00 грн. Пояснює, що позивачем ставиться під сумнів дата виготовлення такої розписки, оскільки долучена до відзиву її копія засвідчена підписом [PERSON] , яка дає підстави стверджувати, що у відповідачки мав би зберігатись оригінал, що є правдоподібним лише у тому випадку, якщо така розписка писалась [PERSON] у двох примірниках, оскільки видавалась вона [PERSON] . Вважає, що все майно, яке було придбане [PERSON] та [PERSON] протягом періоду з 1994 до дня смерті останнього - [INFO] , вважається їх спільним майном. 20.11.2023 адвокат Брона М.В., яка діє в інтересах [PERSON] , звернулася до суду із клопотанням про залучення до участі у справі співвідповідача. Вказує, що їй стало відомо, що 03.11.2023 [PERSON] уклала договір купівлі-продажу спірної квартири з [PERSON] , посвідчений П`ятою львівською державною нотаріальною конторою Львівської області за реєстровим №3-1319, зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 03.11.2023, номер запису про право власності: 52397475, а 06.11.2023 [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, посвідчений П`ятою львівською державною нотаріальною конторою Львівської області за реєстровим №3-1338, зі [PERSON] . Окрім того, представник позивача просить залучити до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - [PERSON] . Також, адвокат Брона М.В., яка діє в інтересах [PERSON] , подала до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог. Остання просить викласти позовні вимоги у новій редакції, а саме: визнати квартиру [ADDRESS] , загальною площею 31,9 м.кв., житловою площею 21,4 м кв, до якої належить комора в підвалі - 3,0 кв.м., належну на праві власності [PERSON] (зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ; РНОКПП: [NUMBER] ), спільним майном [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] ; визнати за [PERSON] (зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ; РНОКПП: [NUMBER] ) право власності на частку квартири [ADDRESS] , загальною площею 31,9 м.кв., житловою площею 21,4 м.кв., до якої належить комора в підвалі - 3,0 кв.м., у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] ; витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] (зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ; РНОКПП: [NUMBER] ) частку квартири [ADDRESS] . 20.11.2023 адвокат Брона М.В., яка діє в інтересах [PERSON] , звернулася до суду із заявою у якій просить накласти арешт на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 31,9 м кв., житловою площею 21,4 м.кв. до якої належить комора в підвалі - 3,0 кв.м., яка належить на праві приватної власності [PERSON] (зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . РНОКПП [NUMBER] ), до набрання рішенням у даній справі законної сили. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 22.11.2023, заяву адвоката Брони Мар`яни Василівни про забезпечення позову задоволено частково. Накладено арешт на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 31,9 м.кв., житловою площею 21,4 м.кв. до якої належить комора в підвалі - 3,0 кв.м., яка належить на праві приватної власності [PERSON] (зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . РНОКПП [NUMBER] ). В іншій частині вимог заяви відмовлено. Протокольною ухвалою суду від 23.11.2023 залучено до участі у справі в якості співвідповідача ? [PERSON] та у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] . 12.12.2023 від [PERSON] до суду надійшли письмові заперечення. Не погоджуючись з доводами представника позивача, відповідач пояснює, що 24.05.1994 вона купила квартиру [ADDRESS] , загальною площею 39,7 м.кв. Ця квартира куплена в шлюбі з [PERSON] . 04.07.2005 [PERSON] продала свою власну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 39,7 м.кв. [PERSON] заперечень щодо дій з продажу та придбання квартири не мав, оскільки це була квартира придбана нею до часу спільного проживання з останнім та в період коли відповідач перебувала в офіційному шлюбі з першим чоловіком. Стверджує, що спірна квартира не є спільним майном подружжя, оскільки вона придбана за її особисті кошти виручені від продажу власної квартири, яка була у власності останньої ще до спільного проживання з [PERSON] та була майном подружжя з попереднім чоловіком, оскільки була набута в період шлюбу з [PERSON] . Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 22.01.2024, зобов`язано П`яту львівської державної нотаріальної контори подати до Галицького районного суду міста Львова належним чином засвідчені копії договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого державним нотаріусом П`ятої львівської державної нотаріальної контори - Кіріловою Т.М. за реєстровим № 3-1319 від 03.11.2023 та копію договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого державним нотаріусом П`ятої львівської державної нотаріальної контори - Кіріловою Т.М. за реєстровим № 3-1338 від 06.11.2023. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 13.05.2024 підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду. 17.09.2024 адвокатом Гордієнко О.Ю., яка діє в інтересах [PERSON] , подано до суду письмове заперечення на усне пояснення позивача у судовому засіданні. Адвокат стверджує, що матеріалами справи і показами свідків підтверджується, що саме за кошти виручені від продажу квартири [ADDRESS] , яка згідно чинного законодавства не була спільною власністю подружжя з [PERSON] , [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] загальною площею 31,9 м.кв., що, у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, є особистою приватною власністю дружини. 20.09.2024 адвокатом Броною М.В., яка діє в інтересах [PERSON] , подано письмові заперечення. Представник позивача вказує, що [PERSON] зазначає, що після продажу квартири [ADDRESS] 27.04.1994, її донька [PERSON] , яка була співвласницею зазначеної квартири передала кошти, виручені за продаж своєї частки та частки квартири належної її малолітньому сину, для того щоб [PERSON] могла придбати квартиру для власного користування меншої площі. Дану обставину відповідачка підтверджує копією заяви [PERSON] , посвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Костишин Б.Т за реєстровим № 332. Представник позивача вважає, що дана заява не є належним та допустимим доказом, оскільки посвідчуючи заяву особи, нотаріус не підтверджує правдивість змісту такої, а лише підтверджує особу, яка її підписала. Окрім того, зауважує, що відповідач неодноразово у своїх поясненнях зазначала, що у 1994 перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , а до [PERSON] переїхала лише у грудні 1994. У той же час у 2022 саме [PERSON] звернулася до суду з позовом та просила встановити факт її проживання з [PERSON] однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу починаючи з 1994. 29.10.2024, шляхом формування документів у підсистемі Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд», адвокат Гордієнко О.Ю., яка діє в інтересах [PERSON] , звернулась до суду з письмовим узагальненням поданих відповідачем письмових заперечень. Представник відповідача вкотре наголошує, що спірна квартира є особистою власністю [PERSON] , та була придбане нею за власні кошти. Просить у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі. 19.11.2024 від [PERSON] надійшли письмові пояснення. Остання стверджує, що квартира по [ADDRESS] належала [PERSON] на праві особистої власності ще до спільного проживання з [PERSON] . Останній до спільного проживання з [PERSON] мав стосунки з іншою співмешканкою без шлюбу, не мав особистого майна, проживав спочатку у квартирі співмешканки по [ADDRESS] , а потім у квартирі своїх батьків по [ADDRESS] , працював у приватному підприємстві по виготовленню нагробних знаків (ливарник). З 1992 взяв в оренду приміщення у ЖЕКу для ремонту квартирних замків. [PERSON] проживала з [PERSON] та його сім`єю з кінця 1994 у квартирі, яка належала на праві спільної сумісної власності йому і його батькам. Разом [PERSON] та [PERSON] організували бізнес по виготовленню ключів, про що свідчить нотаріальна заява [PERSON] , а також вони разом працювали за адресою [ADDRESS] і проживали за адресою [ADDRESS] . [PERSON] до сьогодні проводить трудову діяльність за адресою: [ADDRESS] , має реєстрацію підприємця та сплачує податки до бюджету. Майно (включаючи сейф), яке було придбано для бізнесу по [ADDRESS] , є спільним майном про що є рішення Галицького суду № 461/3341/22 від 11.01.23, а отже меблі, обладнання та інше є теж спільною власністю [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] вказує, що до 2000 року разом з сином проживали у квартирі по [ADDRESS] , яка була власністю [PERSON] . За гроші отриманні від продажу вказаної квартири [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] , отже, така є її особистою приватною власністю. У судове засідання представник позивача - адвокат Брона М. В. не з`явилась, в процесі дослідження обставин справи доводи наведені у позовній та інших заявах поданих нею суду підтримала. Водночас, представник подала до суду промову у судових дебатах, відповідно до якої позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідачі та представник відповідача у судовому засіданні, кожен окремо, просили відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду повідомлялися у відповідності до вимог статті 128 ЦПК України, що підтверджується матеріалами справи. Окрім того, у матеріалах справи наявні заяви третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Коцюруби Лариси Ярославівни, [PERSON] про здійснення розгляду справи у їх відсутності. З врахуванням тривалості провадження у справі, забезпечення судом можливості сторонам у повній мірі реалізувати свої процесуальні права, у тому числі під час підготовчого провадження у справі, суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи. При цьому, суд наголошує, що основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторони провадження, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. II. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, оцінка доводів учасників справи, норми права та мотиви їх застосування та незастосування Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Згідно зі статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на судовий захист. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги та їх заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до вимог ст. 76, 77, ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. З матеріалів справи судом встановлено, що 11.01.2023, за результатами розгляду судової справи № 461/3341/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна, Галицьким районним судом було ухвалено рішення. Згідно резолютивної частини означеного рішення, позовні вимоги [PERSON] було задоволено, встановлено факт проживання однією сім`єю чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] , починаючи з 1994 року і по даний час. Визнано об`єктами права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] таке майно: нежитлове приміщення загальною площею 36,2 кв.м, розташоване на першому поверсі будинку [ADDRESS] ; обладнання (станки та заготовки) для виготовлення ключів; транспортний засіб марки «Skoda», модель «Roomster Style», рік випуску - 2007, р.н. [NUMBER] , номер шасі № [NUMBER] . У порядку поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності, визнати за [PERSON] право власності на: 1/2 частки нежитлового приміщення загальною площею 36,2 кв.м, розташованого на першому поверсі будинку [ADDRESS] ; 1/2 частини обладнання (станки) для виготовлення ключів; 1/2 частки транспортного засобу марки «Skoda», модель «Roomster Style», рік випуску - 2007, р.н. [NUMBER] , номер шасі № [NUMBER] . У порядку поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності, визнано за [PERSON] право власності на: 1/2 частки нежитлового приміщення загальною площею 36,2 кв.м, розташованого на першому поверсі будинку [ADDRESS] ; 1/2 частини обладнання (станки та заготовки) для виготовлення ключів; 1/2 частки транспортного засобу марки «Skoda», модель «Roomster Style», рік випуску - 2007, р.н. [NUMBER] , номер шасі № [NUMBER] .Вказане судове рішення набрало законної сили 15.05.2023. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, з урахуванням вищенаведеного, факт проживання [PERSON] з [PERSON] однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу починаючи з 1994 і на момент ухвалення вищевказаного судового рішення є встановленою обставиною та не підлягає повторному доведенню. Окрім того, вказаним судовим рішенням було встановлено об`єкти права спільної сумісної власності та здійснено їх поділ. [INFO] помер [PERSON] . У день смерті останнього відкрилась спадщина на все належне йому майно. 22.05.2023 [PERSON] склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Коцюрубою Л.Я. за реєстровим № 1084, згідно тексту якого усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що на випадок його смерті буде йому належати і на що він за законом матиме право, заповів своїй доньці - [PERSON] . 27.09.2023 року [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Коцюруби Л.Я. із заявою про прийняття спадщини за заповітом, внаслідок чого нотаріусом було заведено спадкову справу після смерті [PERSON] № 48/2023, що підтверджується витягом про реєстрацію у Спадковому реєстрі № 74136425 від 28.09.2023 року. З довідки про коло спадкоємців № 69/02-14, виданої приватним нотаріусом Коцюрубою Л.Я. 27.09.2023 року, вбачається, що [PERSON] , [INFO] , є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті її батька [PERSON] . Позивач стверджує, що 14.07.2005 [PERSON] уклала з [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Олефір О.Г. за реєстровим № 2701. Таким чином, за твердженням [PERSON] , оскільки така була придбана [PERSON] під час її проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з [PERSON] , то таке нерухоме майно вважається їх спільним майном. Однак, 30.10.2023 приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Коцюруба Л.Я. листом № 02-14/65 повідомила позивача, що квартира [ADDRESS] не може бути включена до спадкової маси після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , оскільки нею не було подано документів, які підтверджують, що така квартира була спільним майном осіб, а саме власниці [PERSON] та [PERSON] . Внаслідок наведеного, нотаріус повідомила, що не зможе видати свідоцтво про право на спадщину на частку у такій квартирі по спливу шести місяців з часу відкриття спадщини. У свою чергу, [PERSON] стверджує, що квартира [ADDRESS] , загальною площею 31,9 м.кв. не є спільним майном подружжя, оскільки вона придбана за її особисті кошти, які отримані від продажу власної квартири, яка була у особистій власності [PERSON] ще до спільного проживання із померлим [PERSON] . Відповідно до частини другої статті 3 Сімейного кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно з частиною першою статті 36 СК України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Відповідно до частини першої статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Подібні положення містить і стаття 368 ЦК України. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За правилами частини першої статті 69, частини першої статті 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №372/504/17-ц. Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з подружжя незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Спростувати презумпцію рівності часток може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 77-78 ЦПК України). З поданих відповідачем суду доказів, які досліджені судом безпосередньо, встановлено, що [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Шлюб між останніми було розірвано 21.03.1995, що вбачається з наявної у матеріалах справи копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] . Виконавчим комітетом Львівської міської ради народних депутатів 13.12.1990 було видано ордер на жиле приміщення ГО №008985 на квартиру [ADDRESS] членам сім`ї, а саме: [PERSON] (осн.), [PERSON] (дочка), [PERSON] (чоловік). 10.09.1993 вказані вище особи отримали свідоцтво про право власності на дану квартиру. 27.04.1994, відповідно до договору купівлі - продажу, зареєстрованого в реєстрі за № 2764, квартиру [ADDRESS] було продано її співвласниками. 04.05.1994 [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] , загальною площею 39,7 м.кв. (Договір купівлі-продажу від 04.05.1994, зареєстровано в реєстрі за №4397). 04.07.2005 [PERSON] продала квартиру [ADDRESS] , загальною площею 39,7 м.кв. (Договір купівлі-продажу від 04.07.2005, зареєстрований у реєстрі за №2402). Згідно угоди про надання завдатку від 30.06.2005 за квартиру [ADDRESS] , площею 39,7 кв.м., яка укладена за участю трьох осіб серед яких ріелтор [PERSON], суб`єкт підприємницької діяльності - фізична особа, вартість продажу квартири складала 139000, 00 грн, що еквівалентно 27800, 00 доларів США. З угоди про намір та завдаток від 30.06.2005, яка укладена за участю ФОП [PERSON] , вартість квартири [ADDRESS] , загальною площею 31,9 кв.м., на момент її продажу становила 133000,00 грн, що еквівалентно 26500,00 доларів США. З наведених доказів слідує, що вказані вище договори укладалися протягом одного місяця, що об`єктивно свідчить про намір [PERSON] за гроші отриманні від продажу квартири [ADDRESS] , площею 39,7 кв.м., здійснити купівлю квартири [ADDRESS] . Під час судового розгляду було допитано в якості свідка співвідповідача [PERSON] . Остання повідомила суду, що є донькою [PERSON] . Вказала, що квартира по [ADDRESS] належала [PERSON] на праві особистої власності ще до спільного проживання з [PERSON] . Саме за гроші одержані від її продажу [PERSON] придбала спірну квартиру [ADDRESS] . Вказала, що була присутня під час укладення договору купівлі-продажу та вказала, що кошти після продажу квартири на [ADDRESS] [PERSON] зберігала у сейфі майстерні, що належала [PERSON] та її матері. Також, повідомила, що покійний [PERSON] та її матір почали вести спільне господарство орієнтовно з грудня 1994. Допитані у якості свідків [PERSON] та [PERSON] , кожен окремо, повідомили про обізнаність щодо продажу відповідачем квартири [ADDRESS] та придбання останньою за кошти одержані від її продажу квартири [ADDRESS] . Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу - Коцюруба Л.Я. в судовому засіданні повідомила суду, що 02.10.2023 надійшла заява [PERSON] у якій остання повідомила про смерть [PERSON] , а також про те, що вона є спадкоємицею обов`язкової частки. Вказала, що вона посвідчувала заповіт [PERSON] . На момент складання заповіту у реєстрі були відсутні дані про шлюб покійного, також останній не повідомляв про наявність дружини. Після складання заповіту його примірник було вручено [PERSON] наручно. Свідоцтво про право на спадщину на частку у спірній квартирі нею не видавалося позивачу через наявність судового спору. Оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд приходить висновку, що [PERSON] було доведено, що спірна квартира [ADDRESS] є її особистою приватною власністю та не може бути об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Водночас, надаючи оцінку твердженням та запереченням адвоката Брони М.В., яка діє в інтересах [PERSON] , суд враховує таке. Як стверджує представник позивача, 04.05.1994, тобто вже за час спільного проживання з [PERSON] , [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] на підставі нотаріального посвідченого договору купівлі-продажу, укладеного з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Згідно п. 2 даного договору, продаж було вчинено за 30000000 крб, що як стверджує адвокат Брона М.В., більше ніж у двічі перевищувало розмір коштів, отриманих [PERSON] від продажу своєї частки у квартирі [ADDRESS] . Представник позивача зауважує, що в матеріалах справи відсутні докази того факту, що кошти отримані від продажу квартири на [ADDRESS] , [PERSON] витратила саме на купівлю квартири [ADDRESS] . Також, [PERSON] не наводить жодних доказів на підтвердження того факту, що станом на день укладення договору купівлі-продажу - 04.05.1994 вона мала відповідну суму коштів, за яку могла придбати згадану квартиру і які б могли вважатися її особистими коштами. Судом такі твердження відхиляються з огляду на те, що квартира [ADDRESS] була набута у власність [PERSON] до 01 січня 2004, тобто до набрання чинності СК України, в результаті відповідних правочинів приватизації, купівлі-продажу належної їй нерухомості, за рахунок належних їй особистих коштів, а не створена спільними зусиллями чи спільною працею сторін, тому відповідач фактично була її єдиним власником. Конструкція норми статті 22КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Твердження представника позивача про те, що заява [PERSON] від 15.08.2024 не може бути допустимим доказом на підтвердження факту передачі належної їй частки коштів, отриманих від продажу квартири [ADDRESS] [PERSON] , оскільки відповідно до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами на території України, посвідчуючи заяву особи нотаріус не підтверджує правдивість змісту такої, а лише підтверджує особу, яка її підписала, тобто посвідчує справжність підпису особи, [PERSON] , а також доводи, що у договорі купівлі-продажу від 14.07.2005 квартири [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Олефір О.Г. за реєстровим № 2701, відсутній пункт, у якому б зазначалось, що така квартира була придбана за особисті кошті [PERSON] , судом відхиляються, оскільки такі факти не входять до предмету доказування у даній справі. Водночас, згідно ч. 2 ст. 264 ЦПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Окрім того, з тексту судового рішення Галицького районного суду м. Львів від 11.01.2023, ухваленого за результатами розгляду судової справи № 461/3341/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна, вбачається, що [PERSON] в ході підготовчого провадження справи звернувся в суд із заявою від 11.01.2023 про визнання позовних вимог. Судом було встановлено, що подана відповідачем заява про визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Отже, під час судового процесу покійний [PERSON] не заявляв свого права на частину спірної квартири [ADDRESS] , загальною площею 31,9 м.кв., житловою площею 21,4 м.кв., до якої належить комора в підвалі - 3,0 кв.м., належну на праві власності [PERSON] , та погодився з переліком майна, яке є спільною сумісною власністю. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність законних підстав для задоволення заявлених позовних вимог. Ухвалюючи рішення у даній справі, суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, зокрема у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). Згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України, у разі відмови у задоволенні позову, сплачена сума судових витрат, у тому числі судовий збір, не відшкодовується позивачеві.

Outcome: dismissed