Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-19 00:00:00

До Шевченківського районного суду м. Чернівці звернулася позивач [PERSON] з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення. В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що 27 липня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Чернівцірембуд» (Продавець) та [PERSON] (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу, який було нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Козловою Н.В. та зареєстровано в реєстрі за №1595. Відповідно до умов цього договору продавець передає у власність, а покупець приймає у власність приміщення 3-го поверху загальної площею 19,61 кв.м., у тому числі житловою площею 18,60 кв.м., а саме 1/18 частина вбиральні 3-2 площею 0,45 кв.м., 1/18 частина кухні 3-10 площею 0,56 кв. м., кімната 3-26 площею 18,60 кв.м., що складають 40/10000 ідеальних частини будівлі, що знаходиться в [ADDRESS] . Станом на сьогоднішній день [PERSON] є власником вказаної квартири, що підтверджується інформаційною довідкою № 14660189846. Ставить суд до відома, що на час купівлі в квартирі проживала громадянка [PERSON] , як користувачка гуртожитку. Директор ТОВ «Чернівцірембуд», який і продавав цю квартиру, запевнив [PERSON] , що [PERSON] буде переведена у іншу кімнату, однак, цього не відбулося, а сам директор невдовзі помер. З того часу відповідач проживає у даній квартирі сама, що вбачається з виписки з домової книги № 56 від 30.09.2019 року. Позивач зазначає, що [PERSON] систематично чинить перешкоди у користуванні жилим приміщенням: не пускає до квартири, хоча їй відомо, що позивач є власницею, відмовляється переїжджати та навіть замінила замки на вхідні двері, аби [PERSON] не могла потрапити у свою квартиру. Позивачем було подане звернення до Департаменту житлово-комунального господарства з проханням надати [PERSON] кімнату у маневровому фонді міської ради на [ADDRESS] , щоб відповідач мала куди переїхати. Проте відповіддю від 10.07.2019 року № Б-1931/0-03/01 [PERSON] було повідомлено, що вказане є неможливим, оскільки надати їй позачергово житло буде порушенням чинного законодавства та встановленого порядку по відношенню до сімей, які перебувають на квартирному обліку раніше, маючи такі ж пільги як і [PERSON] . Позивач неодноразово намагалась зв`язатися та домовитися із [PERSON] про спільне користування своєю власністю, однак вона уникала з позивачем будь-яких розмов та не намагалась врегулювати цю ситуацію. 09.05.2024 року [PERSON] було надіслано листа [PERSON] із проханням надати їй до 15.05.2024 року доступ до житла та звільнити місце для того аби позивач могла розмістити там свої речі та поставити ліжко. Однак, дане звернення було залишено без уваги, оскільки, коли позивач прийшла до квартири на вказаний у звернення час, відповідач не відкривала двері квартири. Тому на підставі вищевикладеного позивач просить суд усунути [PERSON] , перешкоди у користуванні належним їй нерухомим майном, а саме, приміщення 3-го поверху загальної площею 19,61 кв.м., у тому числі житловою площею 18,60 кв.м., а саме 1/18 частина вбиральні 3-2 площею 0,45 кв.м., 1/18 частина кухні 3-10 площею 0,56 кв.м., кімната 3-26 площею 18,60 кв.м., що складають 40/10000 ідеальних частини будівлі, що знаходиться в [ADDRESS] , шляхом виселення [PERSON] з указаної квартири, без надання їй іншого жилого приміщення. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11.10.2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Від відповідача до суду надійшов відзив, в якому з позовними вимогами не згодна, їх не визнає і вважає їх незаконними виходячи з такого. Законність проживання відповідачки у спірному житлі підтверджується реєстрацією її місця проживання в квартирі, договором найму житла, підтверджено рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 12.04. 2023 року у справі № 727/11847/22. Натомість, відсутні відомості про реєстрацію позивачки саме в спірній квартирі. Таким чином, враховуючи відсутність обов`язку громадянина пускати когось у своє житло чи відчиняти двері без достатніх на те правових підстав, неможливо констатувати факт порушення правил співжиття та створення перешкод. Просить суд відмовити в позові [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення, витрати по справі віднести на позивача. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11.11.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судове засідання з`явилася, була допитана судом в якості свідка, зазначила, що обставини викладені у позові підтримує у повному обсязі, зазначила, що відповідач дійсно систематично чинить перешкоди у користуванні жилим приміщенням, а саме не пускає до квартири, відмовляється переїжджати, замінила замки на вхідні двері. Представник позивача адвокат Ісопчук В.В. в судовому засіданні підтримав позовну заяву, просив суд її задовольнити. Відповідач [PERSON] та в її інтересах адвокат Филимонов С.М. заперечували проти заявленого позову та просили в його задоволенні відмовити, посилалися на обставини викладені у відзиві. Заслухавши сторони, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Так, за вимогами ст.13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідне для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Зі змісту статті 12\~ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно договору купівлі-продажу укладеного 27.07.2017 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Чернівцірембуд» та [PERSON] встановлено, що остання приймає у власність приміщення 3-го поверху, загальною площею 19,61 кв.м. в тому числі житловою площею 18,60 кв.м., а саме: 1/18 частина вбиральні 3-2 площею 0,45 кв.м., 1/18 частина кухні 3-10 площею 0,56 кв.м., кімната 3-26 площею 18,60 кв.м., що складають 40/10000 ідеальних частини будівлі, що знаходиться в [ADDRESS] . Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності встановлено, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу зареєстрованого в реєстрі за №1595 є власником частки 40/10000. Відповідно до виписки з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію, відносно [PERSON] вбачається, що вона проживає та зареєстрована в [ADDRESS] , кв. гуртож. (96) , займає жилу площу 19,63 кв.м. на 3-му поверсі 5-ти поверхового будинку, який належить ОСББ «Ремонтник». 09.05.2024 року [PERSON] було надіслано листа [PERSON] із проханням надати їй до 15.05.2024 року доступ до житла та звільнити місце для того аби позивач могла розмістити там свої речі та поставити ліжко. 15.05.2024 року позивачем було подано заяву до поліції, в якій просила розібратися з даною ситуацією та допомогти їй почати користуватися своєю власністю. Того ж дня, ДОП СДОП ВП Чернівецького РУП ГУНП в Чернівецькій області було взято у позивача пояснення стосовно цієї ситуації та встановлено, що 15.05.2024 року [PERSON] разом з працівниками поліції були біля квартири, щоб [PERSON] не створювала перешкод у користуванні квартирою, за адресою [ADDRESS] . [PERSON] не відчиняла двері та стверджувала, що їй невідомо про власника - [PERSON] 27.05.2024 року позивачем було повторно подано заяву до поліції з проханням розібратися в даній ситуації, оскільки відповідач ніяким чином не реагувала. Рапортом ОП СДОП ВП Чернівецького РУП ГУНП в Чернівецькій області від 28.05.2024 року було зафіксовано те, що працівником поліції було відвідана квартира [ADDRESS] , проте двері квартири ніхто не відчинив. Однак з долучених позивачем доказів, а саме рапортів ЧРУП ГУНП в Чернівецькій обл. неможливо встановити з приводу кого звернулась [PERSON] , що їй чинять перешкоду у користуванні квартирою, оскільки прізвище, ім`я та по батькові даної особи відсутні. Згідно відповіді від ЧРУП ГУНП в Чернівецькій області від 28.05.2024 року №6439/123/39/04-2024 стосовно звернення [PERSON] з приводу незаконного чинення перешкод [PERSON] у квартирі [ADDRESS] , якою її було повідомлено про те, що: «в ході проведення перевірки було проведено усно розмову з мешканкою квартири [ADDRESS] , [PERSON] , яка повідомила, що їй у 2020 році стало відомо, що зазначена квартира була продана, про те кому саме невідомо. Також [PERSON] зазначила, що у вказаній квартирі проживає на підставі договору оренди, який уклала з ТОВ «Чернівцірембуд» у 2017 році, тому наведені вказаному зверненні факти не відносяться до повноважень та компетенції Національної поліції України, а регламентується цивільним законодавством України та відноситься до виключної компетенції судових органів». Відповідно до частин першої, другої статті 319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383\~ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391\~ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з частиною першою статті 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ними, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичними порушеннями правила співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського спливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. При вирішенні справ про виселення на підставі статті 116\~ЖК України мають враховуватися порушення правил співжиття у сфері даних житлових відносин, а не такі правопорушення, що допущені відповідачем в інших правовідносинах та не мають відношення до користування сторонами жилим приміщенням. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 295/16994/15-ц. Отже, для застосування правил статті 116\~Житлового кодексу\~України необхідна одночасна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Відповідно до статей 12, 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що саме позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Оскільки згідно наданого суду договору купівлі-продажу від 27 липня 2017 року [PERSON] є власником приміщення 3-го поверху загальної площею 19,61 кв.м., в тому числі житловою площею 18,60 кв.м., а саме 1/18 частина вбиральні 3-2 площею 0,45 кв.м., 1/18 частина кухні 3-10 площею 0,56 кв. м., кімната 3-26 площею 18,60 кв.м., що складають 40/10000 ідеальних частини будівлі, що знаходиться в [ADDRESS] . Згідно довідки про виписку з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію дана на [PERSON] вбачається те, що вона проживає та зареєстрована в [ADDRESS] кв. гуртож. (96) займає жилу площу 19,63 м. кв. на 3-му поверсі 5-ти поверхового будинку, який належить ОСББ «Ремонтник». Тому з наданих позивачем суду доказів не вбачається те, що відповідач [PERSON] , яка проживає у кв. [ADDRESS] , займає саме кімнату № [NUMBER] , яка є власністю позивача [PERSON] згідно договору купівлі-продажу від 27.07.2017 року. Дані підтвердження відповідно до правил ст.\~78\~ЦПК України про допустимість засобів доказування, мають підтверджуватися письмовими доказами. Отже, обставин систематичного порушення відповідачем правил співжиття, а також вжиття щодо нього заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів, судом не встановлено. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41\~Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно зі статтею 47\~Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (далі Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (даліЄСПЛ) під майном також розуміються майнові права. За приписами статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків з конкретним місцем (рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлене у законному порядку. «Житло» це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило б захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Велика Палата Верховного Суду постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) дійшла наступних висновків. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц (провадження № 61-33530св18) сформулювала правові висновки, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Отже, при вирішенні справи про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Розглянувши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позивачем при зверненні з цим позовом до суду не було надано суду достатніх доказів, що підтверджують всі істотні обставини справи. Зважаючи на вищевикладене у сукупності, суд вважає необхідним у задоволенні позову відмовити. Відповідно до ст.\~141\~ЦПК судові витрати у зв`язку із відмовою в позові покладаються на позивача.

Outcome: dismissed