Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-16 00:00:00

У листопаді 2024 року позивач звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що вона є єдиним власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купувлі-продажу від 07.06.2006, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Слівінською О.Б., зареєстрованого в реєстрі за № 1498. Постановою старшого слідчого прокуратури м. Житомира від 14.03.2007 під час розслідування було накладено арешт на належну їй квартиру з метою забезпечення цивільного позову та виконання вироку в частині можливої конфіскації майна. На її звернення із заявами про зняття арешту з квартири до Богунського ВДВС у м. Житомирі та Житомирської окружної прокуратури листами від 30.09.2024 та 02.10.2024 відповідно їй було відмовлено. За змістом позову, Богунським ВДВС у м. Житомирі повідомлено про неможливість звільнення майна з-під арешту, оскільки він був накладений старшим слідчим прокуратури м. Житомира, а згідно листа Житомирської окружної прокуратури в ЄРДР відсутні дані про внесення відомостей щодо вчинення кримінального правопорушення за даним фактом та встановлено, що відповідно «Журналу обліку кримінальних справ, порушених працівниками прокуратури» слідчим відділом прокуратури м. Житомира здійснювалося досудове слідство в кримінальній справі № 07/075004 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, за фактом зловживання службовими особами Житомирської митниці, проте [PERSON] не є стороною кримінальної справи. Тому оскільки накладеним арештом порушується її право власності та створюються перешкоди у вільному розпорядженні належним їй майном, позивач просила зняти арешт, накладений постановою старшого слідчого прокуратури м. Житомира Бабенкова О.Ю., без номера, від 14.03.2007 з квартири [ADDRESS] , що належить їй на праві власності. Ухвалою судді\~Богунського районного\~суду міста\~Житомира Семенцової\~Л.М. від 20.12.2024 відкрито провадження в справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідач направив до суду відзив на позовну заяву з викладеними в ньому запереченнями на позовну заяву, вказавши в ньому, що в межах досудового розслідування в кримінальній справі № 07/075004 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 364, ст. 366 КК України, постановою старшого слідчого прокуратури м. Житомира Бабенкова О.Ю. від 14.03.2007 було накладено арешт на належну позивачу квартиру. Однак із позовної заяви та додатків до неї неможливо встановити подальший результат досудового розслідування в кримінальній справі № 07/075004 та вставноити чи вирішено питання про долю речових доказів у справі, а також чи перебуває квартира під обтяженням на тепершній час та причини цих обтяжень. У судове засідання позивач та її представник не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, представник позивача до суду подала заяву, в якій просить розгляд справи проводити за її відсутності, зазначивши про уточнення позовних вимог та просить звільнити з-під арешту квартиру [ADDRESS] , накладеного постановою старшого слідчого прокуратури м. Житомира Бабенкова О.Ю. від 14.03.2007. Представник відповідача в судове засідання також не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив. Оскільки в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе розглянути справу за їхньої відсутності на підставі наявних у суду матеріалів. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає вимогам ч. 2\~ст. 247 ЦПК України. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Суд, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі договору купувлі-продажу квартири від 07.06.2006, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Слівінською О.Б., зареєстрованого в реєстрі за № 1498, укладеного між [PERSON] як продавцем та позивачем як покупцем, їй належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS] . Під час досудового розслідування в кримінальній справі № 07/075004 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 364, ст. 366 КК України, постановою старшого слідчого прокуратури м. Житомира Бабенкова О.Ю. від 14.03.2007 накладено арешт на квартиру [ADDRESS] з метою забезпечення цивільного позову та виконання вироку в частині можливої конфіскації майна. На звернення представника позивача із заявами про зняття арешту з квартири до Богунського ВДВС у м. Житомирі та Житомирської окружної прокуратури листами від 30.09.2024 та 02.10.2024 відповідно відмовлено з мотивів накладення арешту не державним виконавцем, а старшим слідчим прокуратури м. Житомира, та оскільки позивач не є стороною кримінальної справи й необхідності звернення до суду в порядку цивільного судочинства. Статтею 41\~Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, що передбачено ч. 1 ст. 317 ЦК України. Відповідно до ч. 1, 2 ст.\~319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно зі ст.\~321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених ч. 2 ст. 353 цього Кодексу. Як зазначено в ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом зазначених норм та положень ст.\~16\~ЦК України власник має право вимагати відновлення свого порушеного права, в даному випадку - звільнення з-під арешту майна, яке належить їй на праві власності. Застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо нього будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 17\~Закону України\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» визначено,\~що суди\~застосовують при\~розгляді справ\~Конвенцію та\~практику Європейського\~Суду як\~джерело права.\~Прецендента практика\~ЄСПЛ містить\~принцип «належного\~урядування».\~Цей принцип,\~як правило,\~не повинен\~перешкоджати державним\~органам виправляти\~випадкові помилки,\~навіть ті,\~причиною яких\~є їхня\~власна недбалість\~(див.\~рішення у\~справі «Москаль\~проти Польщі»\~(Мозкаї V. Роїапсі), п. 73). У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Також Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності. Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції. Наявність протягом тривалого часу (10 років) нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 13.07.2022 року в справі № 2/0301/806/11. На підставі наведеного, враховуючи відсутність майнових претензій до позивача, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту майна позивача, яка не має та не мала статусу боржника у відкритому виконавчому провадженні, перебування в арешті майна позивача є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном, а чинною постановою про арешт нерухомого майна позивача порушуються її права як власника майна, так як її права щодо володіння, користування, розпорядження своїм майном на власний розсуд зазнають певних обмежень, тому позовні вимоги про звільнення майна з-під арешту є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved