Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-17 00:00:00

У листопаді 2023 року [PERSON] звернулась до Печерського районного суду міста Києва із позовною заявою до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про захист прав споживача. В обґрунтування позовних вимог вказувала, що 15.10.2012 в публічному акціонерному товаристві «Комерційний Банк «ПриватБанк правонаступником якого є Акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ «КБ «ПриватБанк») [PERSON] було підписано анкету-заяву б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приват Банку (договір про надання послуг), з метою відкриття карткового рахунку для зарахування заробітної плати. А саме, заяву про відкриття поточного рахунку для використання електронного платіжного засобу МІС фізичної особи, з метою забезпечення механізму безготівкового перерахування заробітної плати та прирівняних до не виплат. До заяви в межах зарплатного проекту було видано картку для зарахування заробітної плати та кредитну картку без встановленого ліміту кредитної лінії. 14.12.2020 Дарницький районний суд м. Києва ухвалив рішення у справі № 753/19800/20, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 28.04.2021, яким позов АТ «КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості задовольнив частково. Стягнув із [PERSON] на користь АТ «КБ «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту в розмірі 54519,39 грн, судові витрати - 2102,00 грн. В іншій частині позовних вимог - відмовив. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості за простроченими відсотками судами встановлено, що у заяві позичальника процентна ставка не вказана. Суди зазначили, що у заяві позичальника відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів), комісії за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Також представником позивача було зазначено, що зі змісту рішення суду першої інстанції та апеляційного суду убачається, що без наданих банком підтверджень про конкретні запропоновані [PERSON] . Умови та Правила, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про встановлений кредитний ліміт, сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені, штрафів за несвоєчасне погашення кредиту та комісії такі умови та правила не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із [PERSON] кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Згідно виписки за договором №б/н від 15.10.2012 станом на 15.10.2020 по рахунку [PERSON] , яка надавалась АТ «КБ «ПриватБанк» у справі 753/19800/20 грошові кошти, які сплачені позивачкою на погашення кредиту, з й рахунку без достатньої правової підстави списано банком в розмірі 120534,01 грн. (119614,01 грн. +920,00 грн.) за використання кредитного ліміту, з яких 118614,01 грн. - списання відсотків, 1000,00 грн. пеня, та 920,00 грн. комісія за обслуговування (членський внесок). Згідно розрахунку заборгованості за договором [PERSON] № б/н від 15.10.2012 станом на 15.10.2020, який надавався АТ «КБ «ПриватБанк» у справі 753/19800/20 загальна сума внесених [PERSON] коштів на погашення заборгованості становить 110885,50 грн. (графа «сума коштів внесена клієнтом на погашення заборгованості»). Сторонами дана сума не заперечується, тому позивач вважає за необхідне взяти за основу суму у розмірі 110885,50 грн., як кошти які сплачені на погашення заборгованості, без урахування погашення тіла кредиту. Ця сума коштів списувалася банком на погашення відсотків, пені та комісії, а не на тіло кредиту, що в порушення умов договору, не визначено. Факт отримання відсотків, пені та комісії, які не встановлено договором та списано банком не заперечується, визнано та підтверджено наданими банком виписками та розрахунками, а тому отримання та списання коштів є належним доказом безпідставного набуття коштів, які належать [PERSON] . При цьому рішення суду першої інстанції в частині відмови про стягнення відсотків за користування кредитними коштами банком не оскаржувалось. На підставі вищевикладеного позивач вважає, що наявні всі умови безпідставного набуття майна, а саме АТ КБ «ПриватБанк» привласнив кошти в сумі 110885,50 грн. за рахунок [PERSON] за відсутності правової підстави для набуття такого майна. Представник позивача зазначив, що за період з 15.10.2012 по 12.10.2020 позивачкою сплачено за кредитом загальну суму в розмірі 110885,50 грн. Відповідачем списано відсотків, пені, комісії, які не легітимізовані між сторонами за кредитом на загальну суму в розмірі 120534,01 грн. Відповідно до частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції Закону від 01.11.2011) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Тому, відсутність положень правочину щодо сплати відсотків, пені та комісії (пряма вказівка на нікчемність цих пунктів анкети - заяви) з моменту укладення анкети-заяви, має наслідком здійснення перерахунку усіх складових заборгованості, які стягує банк. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14.08.2023 року у справі 757/11445/23 позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] надмірно сплачені грошові кошти у розмірі 56 366,11 грн., стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] витрати на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн, стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 2147,20 грн. в дохід держави. Таким чином, оскільки з банку стягнуто лише частину безпідставно набутих коштів в сумі 56 366,11 грн. тому [PERSON] має право на стягнення іншої частини безпідставно набутих коштів в сумі 54 519,39 грн. Зазначена сума позивачем не стягувалась в рамках цивільної справи №757/11445/23, проте [PERSON] просила часткового зарахувати частину безпідставно набутих коштів в сумі 54 519,39 грн. в рахунок погашення тіла кредиту, однак судом в цій частині позову відмовлено. Сума коштів в розмірі 54 519,39 грн. є безпідставно набутими та є різницею між набутою сумою банком (110 885,50) та стягнутою сумою за рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14.08.2023 у справі 757/11445/23 (110 885,50 - 56 366,11 грн). Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21.01.2024 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. В судове засідання з`явився представник позивача, просив задовольнити позов з мотивів викладених у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на підстави та обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Суд, заслухавши пояснення учасників, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Стаття 4 ЦПК України, передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Судом встановлено, що, 15 жовтня 2012 року між АТ «КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було підписано анкету-заяву б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку (для індивідуальних клієнтів, приватних підприємців і керівників корпоративних клієнтів), з метою відкриття карткового рахунку для зарахування заробітної плати. До заяви в межах зарплатного проекту було видано картку для зарахування заробітної плати та кредитну картку без встановленого ліміту кредитної лінії. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва 14 грудня 2020 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 28 квітня 2021 року, у справі №753/19800/20 частково задоволено позов АТ «КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Стягнуто із [PERSON] на користь АТ «КБ «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту в розмірі 54 519,39 грн, судові витрати 2102,00 грн. В іншій частині позовних вимог - відмовлено. Згідно з випискою за договором №б/н від 15 жовтня 2012 року, яка надавалась АТ «КБ «ПриватБанк» у справі 753/19800/20, станом на 15 жовтня 2020 року по рахунку [PERSON] , позивачка сплатила грошові кошти на погашення кредиту в розмірі 120 534,01 грн (119 614,01 грн + 920,00 грн) за використання кредитного ліміту, з яких 118 614,01 грн - списання відсотків, 1000,00 грн - пеня, та 920,00 грн - комісія за обслуговування (членський внесок). Відповідно до розрахунку заборгованості за договором [PERSON] № б/н від 15 жовтня 2012 року станом на 15 жовтня 2020 року, який надавався АТ «КБ «ПриватБанк» у справі 753/19800/20 загальна сума внесених [PERSON] коштів на погашення заборгованості становить 110 885,50 грн (графа «сума коштів внесена клієнтом на погашення заборгованості»). Як зазначає позивач у позовній заяві, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14.08.2023 року у справі 757/11445/23-ц позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] надмірно сплачені грошові кошти у розмірі 56 366,11 грн., стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] витрати на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн, стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 2147,20 грн. в дохід держави. Таким чином, оскільки з банку стягнуто лише частину безпідставно набутих коштів в сумі 56 366,11 грн. тому [PERSON] має право на стягнення іншої частини безпідставно набутих коштів в сумі 54 519,39 грн. Зазначена сума позивачем не стягувалась в рамках цивільної справи №757/11445/23, проте [PERSON] просила часткового зарахувати частину безпідставно набутих коштів в сумі 54 519,39 грн. в рахунок погашення тіла кредиту, однак судом в цій частині позову відмовлено. Сума коштів в розмірі 54 519,39 грн. є безпідставно набутими та є різницею між набутою сумою банком (110 885,50) та стягнутою сумою за рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14.08.2023 у справі 757/11445/23. Відповідно до ч. 1-2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом ч. 2, 3 статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Як вбачається з позовної заяви [PERSON] , вона просила зобов`язати банк здійснити перерахунок заборгованості з урахуванням нікчемності окремих умов договору, встановлених рішенням суду у справі №753/19800/20. Відповідно до розрахунку заборгованості за договором [PERSON] № б/н від 15 жовтня 2012 року станом на 15 жовтня 2020 року, який надавався АТ «КБ «ПриватБанк» у справі 753/19800/20 загальна сума внесених [PERSON] коштів на погашення заборгованості становить 110 885,50 грн (графа «сума коштів внесена клієнтом на погашення заборгованості»). При цьому рішення суду першої інстанції в частині відмови про стягнення відсотків за користування кредитними коштами банком не оскаржувалось. Позивачка вказує, що ця сума коштів списувалася банком на погашення відсотків, пені та комісії, а не на тіло кредиту. Факт отримання вказаних коштів на погашення відсотків, пені та комісії, які не встановлені договором та списані, банком не заперечується, визнано та підтверджено наданими банком виписками та розрахунками, а тому позивачка вважає, що отримання та списання коштів є належним доказом безпідставного набуття коштів, які належать [PERSON] . У справі № 757/11445/23-ц позивачка просила суд зобов`язати АТ «КБ «ПриватБанк» здійснити перерахунок здійснених з часу укладення договору платежів та зарахувати сплачену позивачкою суму в рахунок погашення тіла кредиту в розмірі 54 519,39 грн, а залишок коштів повернути [PERSON] , стягнути з АТ «КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] надмірно сплачені, безпідставно набуті кошти в розмірі 56 366,11 грн. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14 серпня 2023 року № 757/11445/23-ц позов [PERSON] задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] надмірно сплачені грошові кошти у розмірі 56 366,11 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн. У даній же справі, позивач просить стягнути суму коштів в розмірі 54 519,39 грн., яка на її думку є безпідставно набутим майном та є різницею між набутою сумою банком (110 885,50) та стягнутою сумою за рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14.08.2023 у справі 757/11445/23. Відповідно до висновку викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц «для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема у таких випадках: кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку; особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права. Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоб обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним. Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту. Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання. Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений. Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася. Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите. У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту. Як встановлено судом, рішенням Дарницького районного суду м. Києва 14 грудня 2020 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 28 квітня 2021 року, у справі №753/19800/20 уже було вирішено спір між АТ «КБ «ПриватБанк» та [PERSON] , про стягнення заборгованості, що виникла на підставі кредитного договору від 15 жовтня 2012 року. Стягнуто із [PERSON] на користь АТ «КБ «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту в розмірі 54 519,39 грн, судові витрати 2102,00 грн. В іншій частині позовних вимог - відмовлено. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] в частині стягнення заборгованості за відсотками, Дарницький районний суд м. Києва виходив з того, що у заяві позичальника процентна ставка не вказана, без наданих банком підтверджень про конкретні запропоновані [PERSON] . Умови та Правила, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про встановлений кредитний ліміт, сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені, штрафів за несвоєчасне погашення кредиту та комісії такі умови та правила не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із [PERSON] кредитного договору. Як зазначив Верховний Суд у постановах 28 квітня 2021 року у справі № 161/2928/19 про визнання кредитного договору неукладеним; від 26 січня 2022 року у справі № 712/8926/18 про визнання кредитного договору недійсним; від 12 липня 2021 року у справі № 562/482/20 про визнання недійсними договорів факторингу та відступлення права вимоги, «якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність підстав для нарахування боргу, оскільки вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання. Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите. У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту. Враховуючи, що суд уже вирішив спір щодо стягнення заборгованості за позовом АТ КБ «ПриватБанк» та задовольнив вимоги банку в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, звернення боржника з позовом про зобов`язання банку здійснити перерахунок заборгованості чи повернути майно на підставі с. 1212 ЦК України не є належним способом захисту, оскільки такий позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, які вже були предметом дослідження у справі про стягнення з боржника кредитної заборгованості. Як регламентує стаття 15 ЦК України, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. У своїх постановах Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 року у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18, від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19). Відповідно до ч. 1-2 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. З наведених норм права вбачається, що держава забезпечує захист порушених або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб. Такі права захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19). Суд звертає увагу, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (висновки сформульовані в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18). Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тобто спосіб захисту має бути дієвим (ефективним), а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів особи. Завданням суду є вирішення спору, який виник між учасниками справи у найбільш ефективний спосіб з метою запобігання ситуаціям, які б спричинили повторне звернення до суду з іншим позовом або захисту порушеного права в інший спосіб. Тобто вирішення справи в суді має на меті, зокрема, вирішення спору між сторонами у такий спосіб, щоб учасники правовідносин не мали необхідності докладати зайвих зусиль для врегулювання спору повторно, або врегулювання спору у іншій спосіб, або врегулювання іншого спору, який виник у зв`язку із судовим рішенням тощо. Отже, перевіривши матеріали справи, дослідивши всебічно, повно та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] у зв`язку із тим, що позивачка обрала неналежний спосіб захисту своїх порушених прав, заявлені вимоги не ґрунтуються на встановлених нормах цивільного законодавства України. Крім того, суд звертає увагу, що постановою Київського апеляційного суду від 02.12.2024 скасовано рішення Печерського районного суду міста Києва від 14.08.2023 у справі 757/11445/23-ц за позовом [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача та зобов`язання вчинити дії, та у задоволенні позову відмовлено. Підставою винесення цього рішення стало те, що позивачка обрала неналежний спосіб захисту своїх порушених прав. Відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, то судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed