Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-24 00:00:00

позивач ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» через представника за посадою Романенка М.Е. звернулося до суду із позовом до [PERSON] , за участю третьої особи ТОВ «МІЛОАН» про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 02 червня 2021 року між третьої особою та відповідачем укладено Кредитний договір №101583278. Зокрема, за власного волевиявлення останнього, з повним розумінням умов кредитування та усвідомленням рівня відповідальності, в Особистому кабінеті на офіційному веб-сайті ТОВ «МІЛОАН» відповідачем було подано заявку на отримання кредиту №101583278, а третьою особою направлено відповідачу електронним повідомленням одноразовий ідентифікатор, при веденні якого відповідач підтвердив прийняття умов Кредитного договору №101583278 від 02.06.2021, а тому відповідач уклав Договір про споживчий кредит №101583278 від 02.06.2021 року з ТОВ «МІЛОАН», який на підставі платіжного доручення перерахувало відповідачу кредитні кошти на картковий рахунок в сумі 5000,00 грн. зі строком користування на 15 днів, тобто до 17.06.2021 року, зі сплатою комісії за надання кредиту в сумі 950 грн., які відповідач зобов`язався повернути та сплатити проценти за користування цим кредитом у розмірі 2% від фактичного залишку кредиту за кожен день його користування, що становить 1500 грн. Проте, відповідач [PERSON] не виконав належним чином кредитних зобов`язань, внаслідок чого 14.09.2021 року згідно умов Договору відступлення прав вимоги №08Т, третьою особою ТОВ «МІЛОАН» відступлено право вимоги за Кредитним договором №101583278 від 02.06.2021 року на користь позивача ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС», яке відповідно набуло право вимоги до відповідача [PERSON] згідно Договору відступлення прав вимоги №08Т від 14.09.2021, де сума заборгованості перед новим кредитором становить 22 400,00 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 5000 грн; заборгованість за відсотками 16450 грн.; заборгованість за комісійними винагородами в сумі 950 грн., а пені 0 грн. Позивачем ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» на адресу відповідача [PERSON] направлено повідомлення про відступлення права вимоги, зазначивши інформацію про порядок погашення заборгованості за Кредитним договором №101583278 від 02.06.2021, яке залишено без реагування відповідачем. Оскільки відповідач добровільно не погашає вказану заборгованість за кредитом, що стало приводом для звернення позивача до суду із цим позовом. Крім того, представник позивача просить стягнути із відповідача на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 2422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6000,00 грн. Ухвалою судді від 12.06.2024 року, після отримання інформації про зареєстроване місце проживання відповідача, який не є підприємцем, вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. Відповідач [PERSON] через свого представника адвоката Зозулю Ю.М. направили до суду відзив на позовну заяву (вх. №6598 від 21.10.2024), у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки не погоджується із доводами позовної заяви. Так, представник відповідача заперечує факт укладення його довірителем кредитного договору з третьою особою, вважаючи відсутнім на кредитному договорі власноручного підпису відповідача [PERSON] , як і ненакладення ним на такий договір електронного одноразового ідентифікатора, про що в справі відсутні належні докази. Крім того, представник відповідача через відсутність у справі належних і допустимих доказів заперечує отримання відповідачем грошових коштів у розмірі 5000 грн. та відсутність в справі розрахунку заборгованості відповідача. Також представник відповідача звертає увагу суду на відсутність у матеріалах справи оригіналів письмових доказів, а тому представник відповідача вважає позовні вимоги безпідставними і такими, що не підлягають до задоволення. Позивач ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» через свого представника за довіреністю Сіміча М.О. направив до суду в порядку статті 179 ЦПК України відповідь на відзив (вх. №6687 від 22.10.2024), у якому просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та розгляд справи проводи без їх участі. У поданій відповіді на відзив представник позивача заперечує проти доводів представника відповідача у відзиві на позовну заяву, де покликається на те, що спірний кредитний договір відповідач [PERSON] підписав 02 червня 2021 року о 01:12 годині у своєму Особистому кабінеті на офіційному веб-сайті ТОВ «МІЛОАН» за допомогою електронного одноразового ідентифікатора «R84602», що підтверджується скріншотом Договору про споживчий кредит №101583278 від 02.06.2021 року та безспірно свідчить про укладення відповідачем такого кредитного договору з ТОВ «МІЛОАН» в електронній формі. Крім того, на спростування доводів представника відповідача щодо відсутності в матеріалах справи доказів на підтвердження перерахування відповідачу грошових коштів у сумі 5000 грн. від ТОВ «МІЛОАН», представник позивача покликається на долучене до позовної заяви платіжне доручення №28248573 від 02.06.2021, яким доводиться зарахування на картковий рахунок відповідача № [NUMBER] кредитних коштів у розмірі 5000,00 грн., а саме такі умови перерахування коштів були погоджені сторонами при укладенні кредитного договору. Щодо наданого розрахуну заборгованості представник позивача зауважує, що його довірителем не здійснювалось жодних донарахувань складових розміру боргу відповідача, а лише ті, які проведені первісним кредитором ТОВ «МІЛОАН» до передачі заборгованості відповідача в порядку факторингу, зокрема, що становить 22 400,00 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 5000 грн; заборгованість за відсотками 16450 грн.; заборгованість за комісійними винагородами в сумі 950 грн., а пені 0 грн. При цьому, заборгованість за відсотками в розмірі 16450 грн. нарахована за період 18.06.2021 року по 16.08.2021 року, оскільки до 17.06.2021 року відповідач кредит не повернув, а продовжив ним користуватися після закінчення цього строку, тобто відбулась пролонгація договору згідно п. 2.3.1.2 Кредитного договору. Відтак, покликаючись фактично на положення п. 4.2 Кредитного договору, як правову підставу для нарахування процентів за ч. 2 ст. 625 ЦК України через несвоєчасне повернення відповідачем кредиту в обумовлений кредитним договором строк (до 17.06.2021), представник позивача вважає обгрунтованим розрахунок заборгованості за межами цього строку, тобто за період із 18.06.2021 по 16.08.2021 (за ставкою 5% згідно п. 1.6 Кредитного договору та ч. 2 ст. 625 ЦК України). Ухвалою суду від 28.11.2024 року в порядку вимог статті 84 ЦПК України задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів щодо перерахування відповідачу кредитних коштів, яке ним заперечувалося. Так, постановлено витребувати у АТ «ТАСКОМБАНК» виписку про рух коштів по картковому рахунку № [NUMBER] на підтвердження перерахування кредитних коштів [PERSON] в сумі 5000,00 грн. за період із 02.06.2021 року по 05.06.2021 року, що надійшла до суду згідно листа АТ «ТАСКОМБАНК» від 10.12.2024 року за №6050/47.7.-БТ із доданою до нього випискою по особовому рахунку. Відповідач [PERSON] не скористався своїм процесуальним правом на подання заперечень у порядку статті 180 ЦПК України. Разом із тим, від представника відповідача адвоката Зозулі Ю.М. до суду надійшло клопотання про визнання недопустимим доказу (вх. №1312 від 25.02.2025), у якому представник відповідача просить визнати недопустимим, неналежним та недостовірним доказом вищевказаний лист АТ «ТАСКОМБАНК» від 10.12.2024 року за №6050/47.7.-БТ із доданою до нього випискою по особовому рахунку, оскільки такий містить банківську таємницю, яка надається лише за рішенням суду в порядку ст. 348 ЦПК України, а також те, що зазначена інформація не стосується предмета доказування у даному спорі. Представник позивача Романенко М.Е. в судове засідання не з`явився, а у позовній заяві та заяві про розгляд справи без участі позивача просить розгляд справи проводити за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, а від його представника адвоката Зозулі Ю.М. надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, проти позовних вимог заперечує та просить відхилити їх у повному обсязі. Третя особа ТОВ «МІЛОАН» явку свого повноважного представника в судове засідання повторно не забезпечила, незважаючи на те, що була належним чином повідомленою про дату, час і місце судового засідання, про причини неявки не повідомила, письмових пояснень по суті справи не подавали, а клопотань про відкладення розгляду справи не заявляли, що не перешкоджає розгляду справи по суті. Згідно частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи із таких мотивів. Згідно статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно частини\~першої та\~другої статті\~89\~ЦПК України\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами п`ятою\~ сьомою\~статті 81\~цього Кодексу\~передбачено,\~що докази\~подаються сторонами\~та іншими\~учасниками справи. Доказування\~не може\~ґрунтуватися на\~припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] звернувся до ТОВ «МІЛОАН» з метою отримання кредитних послуг, підписавши Анкету-заяву на кредит №101583278 від 01 червня 2021 року та Договір про споживчий кредит №101583278 від 02.06.2021 року (індивідуальна частина), уклавши договір про надання фінансових послуг (Кредитний договір), згідно якого ТОВ «МІЛОАН» направило відповідачу [PERSON] електронним повідомленням одноразовий ідентифікатор, при веденні якого відповідач підтвердив прийняття умов вищевказаного Кредитного договору, підписавши таким чином кредитний договір 02 червня 2021 року о 01:12 годині у своєму Особистому кабінеті на офіційному веб-сайті ТОВ «МІЛОАН» за допомогою електронного одноразового ідентифікатора «R84602», що підтверджується скріншотом Договору про споживчий кредит №101583278 від 02.06.2021 року та безспірно свідчить про укладення відповідачем такого кредитного договору із ТОВ «МІЛОАН» в електронній формі, що не спростовано відповідачем та його представником. Відповідно умов Кредитного договору №101583278 від 02.06.2021 року сторонами (відповідачем і третьою особою) узгоджено істотні умови такого договору, зокрема: сума кредиту становила 5000,00 грн., строк кредиту: 15 днів (до 17.06.2021), комісія за надання кредиту в розмірі 19% одноразово від суми кредиту (950,00 грн.), а також процентна ставка в розмірі 2% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування цим кредитом (1500,00 грн.). Також судом установлено, що первісний кредитор у цій справі ТОВ «МІЛОАН» перерахувало на картковий рахунок відповідача [PERSON] карту [NUMBER] грошові кошти згідно Кредитного договору №101583278 від 02.06.2021 року в сумі 5 000,00 грн., що підтверджується наявним у матеріалах справи платіжним дорученням №28248573 від 02.06.2021, а тому спростовує покликання представника відповідача на відсутність у справі належних і допустимих доказів отримання відповідачем грошових коштів у розмірі 5000 грн. Статтею 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» вищевказаний договір укладений в письмовій формі у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію». Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема: електронного підпису одноразовим ідентифікатором (абзац другий ч. 1 ст. 12 цього Закону). Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 525 ЦК України). Нормою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному у статті 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним у статті 12 цього Закону, є оригіналом такого документа (ч. 12 ст. 11 цього Закону). Відповідно до абзацу другого частини другої статті 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що відповідає письмовій формі правочину (ст. 205, ст. 207 ЦК України). Згідно правового висновку Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 09 вересня 2020 року в справі №732/670/19, Суд виснував про безпідставність доводів позичальника, який покликався на те, що він не підписував кредитний договір у електронній формі та не погоджував його істотні умови, а також про відсутність правових підстав для визнання недійсним вказаного кредитного договору, підписаного позивачем з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що передбачено положеннями Закону України «Про електронну комерцію», а за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. При цьому, Судом констатовано, що електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору, як комбінація цифр і/або букв, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Тотожні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду, зокрема у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 березня 2020 року в справі №404/502/18, де Суд, відмовляючи в задоволенні позову про визнання недійсним кредитного договору в електронній формі, виснував, що без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Також у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі №127/33824/19 констатовано, що при оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (вебсайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Відтак, суди встановили, що договір між сторонами укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису. При цьому, особа через особистий кабінет на вебсайті відповідача подала заявку на отримання кредиту за умовами, які вважала зручними для себе, та підтвердила умови отримання кредиту шляхом натискання кнопки «погоджуюсь», після чого ТОВ «Гоуфінгоу» надіслало позивачу за допомогою засобів зв`язку одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який позивач і використала для підтвердження підписання кредитного договору. Подібні правові висновки щодо правомірності укладання сторонами кредитного договору в електронній формі та його відповідність вимогам закону, в тому числі Закону України «Про електронну комерцію», містять постанови Верховного Суду від 12 січня 2021 року в справі №524/5556/19 та від 10 червня 2021 року в справі №234/7159/20 (суди, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшли обґрунтованого висновку про те, що оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачкою за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині). Крім того, згідно правового висновку Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 04 грудня 2023 року в справі №212/10457/21, Суд, встановивши, що оспорювані позивачем відповідні кредитні договори укладено сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», а зазначені у ньому умови не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», та за відсутності належних доказів про те, що договори укладено іншою особою, а грошові кошти перераховані на банківську картку, яка позивачу не належить, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання відповідних договорів недійсними. Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах: від 14 червня 2022 року в справі №757/40395/20, від 20 червня 2022 року в справі №757/40396/20 та інших, які обґрунтовано враховано судом апеляційної інстанції при вирішенні спору. У справі, яка переглядається Верховним Судом, позивачем не доведено порушення його прав при укладенні відповідних договорів, що є його процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України), як і не надано належних доказів укладення договорів від його імені іншою особою за відсутності його волевиявлення, перерахування кредитних коштів не на його рахунок. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Згідно частини першої статті 1048 цього Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За змістом статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний\~повернути позикодавцеві\~позику (грошові\~кошти у\~такій самій\~сумі або\~речі,\~визначені родовими\~ознаками,\~у такій\~самій кількості,\~такого самого\~роду та\~такої самої\~якості,\~що були\~передані йому\~позикодавцем)\~у строк\~та в\~порядку,\~що встановлені\~договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч. 1 ст. 1046 ЦК України). Відповідно до ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи (ч. 13 ст. 11 цього Закону). Згідно абзацу\~другого частини\~тринадцятої статті\~11\~Закону України\~«Про електронну\~комерцію» докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із статтею 64 Цивільного процесуального кодексу України, статтею 36 Господарського процесуального кодексу України та статтею 79 Кодексу адміністративного судочинства України. Частинами другою і третьої статті 100 ЦПК України передбачено, що електронні докази подаються в оригіналі або в електронній корпії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис, а також у паперових копіях електронного доказу, що не вважається письмовим доказом. Згідно частини шостої статті 11 цього Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного\~повідомлення особі,\~яка зробила\~пропозицію укласти\~електронний договір,\~підписаного в\~порядку,\~передбаченому статтею\~12\~цього Закону; заповнення\~формуляра заяви\~(форми)\~про прийняття\~такої пропозиції\~в електронній\~формі,\~що підписується\~в порядку,\~передбаченому статтею\~12\~цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Якщо відповідно\~до акта\~цивільного законодавства\~або за\~домовленістю сторін\~електронний правочин\~має бути\~підписаний сторонами,\~моментом його\~підписання є\~використання,\~зокрема: електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію»). Відтак, ураховуючи встановлене, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] ознайомився і погодився із умовами електронного кредитного договору №101583278 від 02.06.2021 (Анкета-заява на кредит №101583278 від 01.06.2021 та Договір про споживчий кредит №101583278 від 02.06.2021 (індивідуальна частина), який відповідач [PERSON] підписав 02 червня 2021 року о 01:12 годині у своєму Особистому кабінеті на офіційному веб-сайті ТОВ «МІЛОАН» за допомогою електронного одноразового ідентифікатора через отримане від третьої особи електронним повідомленням (SMS) у порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію». Згідно цього відповідач підтвердив прийняття умов Кредитного договору шляхом відправлення SMS з мобільного номеру відповідача ( [NUMBER] ) на номер 2277, а також отримав у третьої особи грошові кошти в розмірі 5 000,00 грн. шляхом перерахування ТОВ «Мілоан» цих коштів на картковий рахунок відповідача MASTERCARD № [NUMBER] , що підтверджується долученим до позовної заяви і наявним у матеріалах справи платіжним дорученням №28248573 від 02.06.2021. Отже, із урахуванням наведеного та усталеної релевантної судової практики Верховного Суду в цій категорії справ, суд вважає доведеним факт укладення між відповідачем [PERSON] і третьою особою ТОВ «МІЛОАН» кредитного договору за вищевказаних обставин, що об`єктивно спростовує доводи представника відповідача на заперечення ним факту укладення його довірителем кредитного договору з третьою особою. Оскільки Верховний Суд виснує, що без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині. В силу приписів статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом статей 525, 611, 612, 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 512 ЦК кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 514 ЦК України). Згідно частини першої статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення (ч. 1 ст. 517 ЦК України). Як убачається із матеріалів справи, що 14 вересня 2021 року між третьою особою ТОВ «МІЛОАН» та позивачем у цій справі ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» було укладено Договір факторингу №08Т від 14.09.2021, відповідно до умов якого третя особа відступила на користь позивача ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» за плату права вимоги за кредитними договорами згідно Реєстру прав вимог і Акту приймання-передачі цього Реєстру прав вимог від 14.09.2021 року до Договору факторингу №08Т від 14.09.2021 (додаток №1 до Договору факторингу №08Т від 14.09.2021). Разом із тим, як убачається з долученого представником позивача витягу з Реєстру прав вимог від 14.09.2021 року до Договору факторингу №08Т від 14.09.2021 (Витяг з Додатку станом на 10.05.2024), що третя особа ТОВ «МІЛОАН» передала позивачу ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» заборгованість [PERSON] за кредитним договором №101583278 від 02.06.2021 року на загальну суму заборгованості в розмірі 22\~400,00 грн., а відтак позивач набув статусу нового кредитора відповідача за вищевказаним Кредитним договором №101583278 від 02.06.2021, укладеного між третьою особою ТОВ «МІЛОАН» та відповідачем [PERSON] . Як убачається з матеріалів справи, що відповідач [PERSON] свої зобов`язання за вищевказаним кредитним договором належним чином не виконав, унаслідок чого за розрахунком заборгованості ТОВ «МІЛОАН» станом на 10.05.2024 року відповідач [PERSON] має прострочену заборгованість на загальну суму 22\~400,00 грн., а саме: заборгованість за тілом кредиту в сумі 5000,00 грн; заборгованість за відсотками в сумі 16450,00 грн.; заборгованість за комісійними винагородами в сумі 950 грн., а пені 0 грн., якого відповідачем спростовано не було. При цьому, відповідачем не надано до суду доказів, які спростовували би наданий розрахунок заборгованості перед позивачем ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» як новим кредитором у грошовому зобов`язанні відповідача, яким також не доведено про відсутність такої заборгованості перед позивачем чи попереднім кредитором ТОВ «МІЛОАН», що також спростовує доводи представника відповідача про недоведеність позивачем розміру спірної заборгованості відповідача та відсутність в справі розрахунку такої заборгованості. Таким чином,\~надані представником\~позивача платіжні\~письмові докази,\~зокрема:\~платіжне доручення\~№28248573\~від 02.06.2021,\~яке наявне\~у матеріалах\~справи,\~що підтверджує\~обставини видачі\~кредиту відповідачу\~та його\~розміру (5000\~грн.\~від 02.06.2021\~на картковий\~рахунок відповідача [PERSON] , зокрема: карту [NUMBER] ), а також заборгованість по кредиту, розмір якої відображено у Розрахунку заборгованості за Договором про споживчий кредит №101583278 від 02.06.2021 року за період з 02.06.2021 року по 16.08.2021 року, що не спростовані будь-яким контррозрахунком відповідача та його представника. Крім того, суд вважає безпідставним клопотання представника відповідача - адвоката Зозулі Ю.М. про визнання недопустимим доказу, а саме: листа АТ «ТАСКОМБАНК» від 10.12.2024 року за №6050/47.7.-БТ із доданою до нього випискою по особовому рахунку, через те, що такий, на думку представника відповідача містить банківську таємницю, яка надається лише за рішенням суду в порядку ст. 348 ЦПК України, а також те, що зазначена інформація не стосується предмета доказування у даному спорі. Натомість статтею 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність» врегульовано порядок розкриття банками банківської таємниці. Зокрема п. 2 ч. 1 ст. 62 цього Закону передбачено, що інформація щодо юридичних та фізичних осіб, що становить банківську таємницю, розкривається банками за рішенням суду, видами якого в силу приписів ч. 1 ст. 258 ЦПК України є: ухвали; рішення; постанови; судові накази. Так, ухвалою суду від 28.11.2024 року в порядку вимог статті 84 ЦПК України задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів щодо перерахування відповідачу кредитних коштів, оскільки таке ним заперечувалося, а позивач, як новий кредитор у спірному кредитному зобов`язанні, обґрунтовував неможливість його отримання з причин, що не залежали від нього та не в змозі самостійно надати такий доказ суду, а тому звернувся із відповідним клопотанням в порядку ст. 84 ЦПК України, яка не містить заборони щодо витребування судом такого роду доказів. Відтак, вищевказаною ухвалою суду витребувано у АТ «ТАСКОМБАНК» виписку про рух коштів по картковому рахунку № [NUMBER] на підтвердження перерахування кредитних коштів [PERSON] в сумі 5000,00 грн. за період із 02.06.2021 року по 05.06.2021 року, що надійшла до суду згідно листа АТ «ТАСКОМБАНК» від 10.12.2024 року за №6050/47.7.-БТ із доданою до нього випискою по особовому рахунку. При цьому, стаття 348 ЦПК України, на яку покликається представник відповідача в заявленому клопотанні, регулює питання розгляду в порядку окремого провадження заяв про розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичної або фізичної особи у випадках, встановлених законом. Однак, як згадано вище, стаття 84 ЦПК України регулює саме питання витребування доказів, у отриманні яких в сторони по справі існують об`єктивні труднощі, чого не спростовано стороною відповідача, а також вказана процесуальна норма не містить обмежень щодо витребування такого роду доказів, які стосуються обставин видачі кредиту, та руху коштів на картковому рахунку відповідача, зважаючи на заперечення відповідачем видачі йому кредиту третьою особою ТОВ «МІЛОАН». Відтак, отримана інформація у АТ «ТАСКОМБАНК», зокрема: виписка про рух коштів по картковому рахунку № [NUMBER] відповідача об`єктивно підтверджує перерахування кредитних коштів [PERSON] в сумі 5000,00 грн. від 02.06.2021 року, що ним заперечувалося, а тому безпосередньо стосується предмету спору в цій справі, відтак зазначена виписка банку є належним і допустимим доказом. Згідно статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, а якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків, зокрема, у цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням (ч. 2 ст. 516 ЦК України). При цьому, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 525 ЦК України). Тобто, за змістом цього положення несприятливі умови для нового кредитора пов`язуються із виконанням боржником обов`язку первісному кредитору, а не у звільненні останнього від такого обов`язку в цілому. Однак, відповідач не надав до суду доказів належного виконання ним свого обов`язку первісному кредитору (ТОВ «МІЛОАН»). Разом із тим, як убачається із наявного у матеріалах справи розрахунку заборгованості [PERSON] від 10.05.2024, що первісним кредитором ТОВ «МІЛОАН» перед відступленням права вимоги за спірним кредитом на користь позивача ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС», що первісним кредитором обчислення заборгованості [PERSON] в частині нарахування процентів на загальну суму 16 450,00 грн. було проведено згідно Кредитного договору №101583278 від 02.06.2021 року в такому порядку: в межах 15 денного строку (02.06.2021-17.06.2021) згідно п. 1.5.2 цього Договору (тобто 2% від фактичного залишку кредиту), а за наступні періоди (18.06.2021-16.08.2021) згідно п. 1.6 (стандартна процентна ставка кредитування - 5% від фактичного залишку кредиту), п. 2.3.1.2 цього Договору (тобто щодо пролонгації цього Договору). Так, пунктом 2.3.1.2 Кредитного договору передбачено, що позичальник може збільшити строк кредитування на один день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування. Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз, коли позичальник продовжує користуватися кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування на стандартних умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, наведеною в п. 1.6 цього Договору, тобто 5% від фактичного залишку кредиту. Однак, аналізуючи приписи пункту 2.3.1.2 Кредитного договору в сукупності з іншими умовами цього Договору та Графіком платежів, а також попередньо (індивідуально) узгодженими умовами у Анкеті-заяві, можна дійти висновку про те, що наведені у п. 2.3.1.2 Кредитного договору умови є суперечливими, оскільки як попередньо узгодженими між сторонами до підписання цього Договору умовами, так і самим Кредитним договором (пунктами 1.3, 1.4 Кредитного договору) разом із Графіком платежів, чітко визначено, що позичальник зобов`язаний повернути кредитодавцю кредит та сплатити проценти за користування кредитом строком до 17.06.2021 року. При цьому, підсумовуючи наведене, суд вважає, що положення пункту 2.3.1.2 Кредитного договору слід тлумачити на користь відповідача, оскільки такі є нечіткими та суперечать висловленій відповідачем волі щодо умов цього Договору. Крім того, суд вважає безпідставними застосування позивачем до спірних правовідносин положень п. 4.2 Кредитного договору щодо нарахування іншого розміру процентів за користування кредитом в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України (у разі прострочення позичальником зобов`язань зі сплати заборгованості згідно з умовами цього Договору, кредитодавець починаючи з дня наступного за датою спливу строку кредитування, з урахуванням пролонгацій та оновлених графіків платежів, що складаються у зв`язку з продовженням строку кредитування (пролонгацією), має право (не обов`язок) нарахувати проценти за стандартною (базовою) ставкою передбаченою п. 1.6 Договору в якості процентів за порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України), оскільки цим пунктом Кредитного договору встановлено, що обов`язок позичальника по сплаті таких процентів настає лише після відповідної вимоги кредитодавця, а жодних належних і допустимих доказів цьому представником позивача до суду не надано. Подібна правова позиція викладена у постанові колегії суддів Львівського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року в справі №443/558/24 (у спорі щодо стягнення заборгованості за тотожним по змісту типовому Договорі про споживчий кредит №4570819 від 12.05.2021, розробленому та використовуваному ТОВ «МІЛОАН» при наданні фінансового інструменту), де суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення із відповідача на користь ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС», як набувача права вимоги до цього боржника на підставі Договору відступлення прав вимог №07Т від 13.09.2021, заборгованості за кредитом. При цьому, судом першої інстанції правильно враховано, що відповідно до п. 2.3.1.2 Кредитного договору №4570819 від 12.05.2021 позичальник може збільшити строк кредитування на один день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування. Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз, коли позичальник продовжує користуватися кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування на стандартних умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, наведеною в пункті 1.6 договору. Однак врахувавши, що у п. 1.3, п. 1.4 цього Кредитного договору визначено, обов`язок позичальника повернути кредит, сплатити комісію та проценти за користування кредитом 11.06.2021, суд дійшов висновку, що умовами кредитного договору не було передбачено нарахування процентів за користування кредитними коштами поза межами строку дії договору, а тому правильно визначив до стягнення з відповідача на користь позивача саме узгоджений сторонами кредитного договору розмір процентів, що становить 5280,00 грн, а також комісії в розмірі 1400,00 грн згідно п. 1.5.1 Кредитного договору. Враховуючи викладене, перевіривши умови кредитного договору щодо розміру та порядку нарахування відсотків по договору, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про правомірність нарахування відсотків за користування кредитом в межах визначеного договором строку кредитування, розмір яких добровільно погоджено нею під час укладання Кредитного договору. Також, суд вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Тобто, право первісного кредитора (ТОВ «МІЛОАН») нараховувати відсотки за користування кредитом припинилося зі спливом строку дії договору (тобто, після 17.06.2021). Відтак, суд вважає, що починаючи із 18.06.2021 року, первісний кредитор не вправі нараховувати спірні проценти за користування кредитом. Відтак, за умовами Договору про споживчий кредит №101583278 від 02.06.2021 року сторони погодили строк його дії до 17.06.2021 року. Отже, починаючи із зазначеної дати, нарахування процентів за користування кредитом є необґрунтованим. Більше того, що правова підстава, визначена п. 4.2 Кредитного договору, на яку покликається представник позивача, прямо передбачає, що обов`язок позичальника по сплаті таких процентів настає лише після відповідної вимоги кредитодавця, однак жодних належних і допустимих доказів цьому представником позивача до суду надано не було. Крім того, суд вважає безпідставним нарахування позивачем процентів за спірним кредитом поза межами строку кредитування згідно частини другої статті 625 ЦК України, оскільки вказана норма регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання та забезпечується в охоронних правовідносинах щодо прав та інтересів позивача. Подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі №444/9519/12, де Судом зроблено висновок, що за змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05 квітня 2023 року в справі №910/4518/16 зазначила, що можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). Відтак, суд вважає помилковими доводи представника позивача щодо правомірності нарахування процентів за користування кредитом після спливу строку дії Кредитного договору та застосування до такого нарахування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, і відповідно, суд вважає безпідставним нарахування позивачем розміру заборгованості по процентах за користування кредитом після спливу строку Договору про споживчий кредит №101583278 від 02.06.2021 року (тобто, після 17.06.2021) правовим позиціям Верховного Суду, зокрема, вищевказаній постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі №444/9519/12, а покликання представника позивача на п.п. 1.6, 4.2 Кредитного договору, як правову підставу для нарахування процентів за ч. 2 ст. 625 ЦК України у розмірі 5% після закінчення строку повернення кредиту (17.06.2021) та нарахування іншого розміру процентів за період із 18.06.2021 по 16.08.2021, на думку суду, не може застосовуватися у спірних правовідносинах, оскільки відповідний обов`язок позичальника по сплаті таких процентів поставлено у залежність після відповідної вимоги кредитодавця, якої не було. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язуєсуди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» від 10.02.2010). Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України» від 18.07.2006). Отже, ураховуючи приписи п. 1.3, п. 1.4 Кредитного договору, якими визначено обов`язок позичальника (відповідача [PERSON] ) повернути кредит, сплатити комісію та проценти за користування кредитом до 17.06.2021, суд приходить до переконання, що умовами Кредитного договору не було передбачено нарахування процентів за користування кредитними коштами поза межами строку дії цього Договору, а тому вважає, що із відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту в сумі 5000 грн., а також узгоджений сторонами Кредитного договору розмір процентів в сумі 1500 грн., що відповідає припису п. 1.5.2 цього Договору та комісії в розмірі 950 грн., що відповідає припису п. 1.5.1 Кредитного договору, а всього із відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за кредитом на загальну суму 7450 грн. Крім того, представником позивача в позовній заяві заявлено вимоги про стягнення із відповідача витрат зі сплати судового збору в сумі 2422,40 грн., а також витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн. Приписами частини першої статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем при поданні цього позову до суду сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 грн., а тому враховуючи часткове задоволення цього позову (7450/22400 х 100% = 33,26%), сплачений позивачем судовий збір у сумі 2422,40 грн. підлягає стягненню із відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто в розмірі 805,69 грн. (2422,40х33,26%). Разом із тим, суд вважає, що заявлені представником позивача до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6000 грн. підлягають до часткового відшкодування, виходячи із таких мотивів. Зокрема, частиною другою статті 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно частини третьої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставістатті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року в справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Як убачається із матеріалів справи, що 01.04.2024 року між позивачем ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» та адвокатом Білецьким Богданом Михайловичем укладено Договір про надання правової (правничої) допомоги №42649746. Відповідно до Детального опису робіт (наданих послуг) та Акту про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) від 10.05.2024 року позивач отримав від адвоката Білецького Б.М. такі послуги: правовий аналіз обставин спірних правовідносин - кількістю 1,5 год., вартістю 2250 грн.; складання позовної заяви кількістю 3 год., вартістю 3000 грн.; формування додатків до позовної заяви кількістю 1 год., вартістю 750 грн.; а загальна вартість наданих послуг складає 6000 грн. Однак, суд констатує, що розмір витрат на правничу допомогу повинен бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт чи наданих послуг; витраченим адвокатом часом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони чи публічним інтересом до справи. Натомість, аналізуючи розмір гонорару адвоката на дотримання вимог співмірності, суд, з урахуванням складності справи, ціни позову, обсягу виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), враховуючи, що адвокатом фактично було надано правову допомогу шляхом складення позовної заяви та формуванням додатків до неї, відтак заявлений до відшкодування представником позивача розмір гонорару в сумі 6000 грн. є, на думку суду, неспівмірним зі складністю справи, а заявлений розмір витрат виглядає необґрунтованим та завищеним, оскільки також справа належить до категорії нескладних справ, розгляд якої проводився в спрощеному провадженні без участі представника позивача, спір пов`язаний зі стягненням заборгованості за порушення грошового зобов`язання; матеріали справи не містять значної кількості документів для дослідження, на збирання яких адвокат витратив би значний час, а вирішення спірних правовідносин має сталу судову практику та релевантне законодавство. Крім того, відповідно до Додаткової постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2020 року в справі №201/14495/16-ц фактично констатовано право суду самостійно зменшувати розмір відшкодування витрат на правову допомогу. Зокрема, розподіляючи витрати особи на професійну правничу допомогу, Верховний Суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. При цьому, колегія суддів самостійно визначила їх розмір, що підлягає відшкодуванню, виходячи з критерію їх розумної необхідності. Зокрема, ураховуючи характер виконаної адвокатом роботи (аналіз касаційної скарги, складання та оформлення відзиву на касаційну скаргу, аналіз судової практики), принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи (підготовка відзиву), критерію необхідності подання відзивів на касаційну скаргу та значимості таких дій у справі, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення їх розміру та стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн, а на користь третьої особи - 1500 грн. Відтак, аналізуючи вищенаведені фактичні обставини справи, релевантне законодавство та судову практику його застосування, із огляду на співмірність та розумність розміру судових витрат, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, суд приходить до переконання про часткове стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн. та, ураховуючи приписи п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, вищевказаний розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягають стягненню із відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто у розмірі 997,80 грн. (3000х33,26%). Ураховуючи викладене,\~та

Outcome: partial