Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-16 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Подільського районного суду міста Києва із позовною заявою (в подальшому уточненою) до відповідача ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки. Позиції учасників справи. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 13.04.2017 між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту №11141565000, за умовами якого банк надав позивачу кредитні кошти в розмірі 86 696,00 доларів США. Того ж дня, між позивачем та банком було укладено договір іпотеки №52163, відповідно до якого іпотекою забезпечується в повному обсязі виконання усіх грошових зобов`язань іпотекодавця за договором про надання споживчого кредиту №11141565000 від 13.04.2007. Предметом договору іпотеки є квартира [ADDRESS] . При цьому, всупереч нормам законодавства, при підписанні спірного договору банком були суттєво порушенні права позивача, як споживача банківських послуг, а саме не було повідомлено про орієнтовну сукупну вартість кредиту, та реальну процентну ставку, тобто фактично введено [PERSON] в оману щодо дійсної вартості кредитного договору, з метою схиляння до його підписання. Згідно договору банк зобов`язується надати позичальнику, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит в іноземній валюті в сумі 86 696,00 доларів США та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених договором, вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 437814,80 грн. за курсом Національного банку України на день укладання цього договору. Однак, згідно виписки з особового рахунку № [NUMBER] , 13.04.2007 було перераховано кредитні кошти не у доларах США, а їх еквівалент у гривнях. Пізніше, позивачу стало відомо, що відповідач на час видачі кредиту не мав відповідної ліцензії на видачу кредиту в іноземній валюті, оскільки для здійснення операцій з валютними цінностями банку потрібна наявність двох складових - банківської ліцензії та письмового дозволу Національного банку України. Позивач зазначає, що враховуючи те, що зміст договору в частині встановлення обов`язку позивача повернути кредит в іноземній валюті, тобто в доларах США, суперечить приписам законодавства, тому пункт 1.1 Договору має бути визнаний недійсним. Таким чином, позивач вказує, що необхідність визнання недійсним пункту 1.1 Договору, яким визначено обов`язок повернути кредит в іноземній валюті, тягне за собою необхідність визнання Договору недійсним в цілому, адже без цієї умови дана угода не відповідає вимогам закону та не може задовольнити інтереси учасників даного договору. Крім того, позивач зазначає, що всі вищезазначені дії відповідача ніяк не відповідають вимогам законодавства, щодо укладення договору споживчого кредиту та відповідно договір повинен бути визнаний недійсним. Не погоджуючись з позовною заявою, представником ПАТ «УкрСиббанк» до суду подана зустрічна позовна заява з вимогами про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, процентів нарахованих за користування кредитом та пені. Подану заяву обґрунтовано тим, що між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту №11141565000, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит в іноземній валюті у розмірі 86696,00 доларів США, а відповідач зобов`язався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 13 квітня 2028 та сплачувати протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, проценти за користування кредитом у розмірі 12,00% річних. По закінченню цього строку та кожного наступного місяця, кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов кредитного договору, а у випадку, якщо банк не повідомив позичальника про зміну розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування в порядку передбаченому кредитним договором, застосовується розмір процентної ставки, діючий за цим договором в попередньому місяці. Також сторони домовились, що за умовами кредитного договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої з обставин, передбачених договором. Крім того, з метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань відповідача за кредитним договором, між позивачем та [PERSON] було укладено договір поруки №108285 від 13.04.2007, відповідно до умов якого останній зобов`язався відповідати в повному обсязі за виконання відповідачем усіх зобов`язань, що виникли з кредитного договору. Позивач виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі. Проте, всупереч умов Кредитного договору відповідач не здійснює платежів для погашення процентів по кредиту, чим порушує взяті на себе договірні зобов`язання, у зв`язку з чим станом на 04.08.2017 заборгованість відповідача по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом становить 70188,71 доларів США, з яких: 54013,15 доларів США - кредитна заборгованість та 16175,56 доларів США - заборгованість по процентам та 133757,12 грн. - пені за прострочення сплати процентів. Матеріали цивільної справи також містять відзив на зустрічну позовну заяву, поданий представником відповідача (за зустрічним позовом) [PERSON] - Ярошенко О.М. , з якого вбачається, що сторона відповідача вважає доводи викладені в даній позовній заяві необгрунтованими та надуманими, оскільки позивач (за зустрічним позовом) не надав докази того, що відповідач одержала грошові кошти в іноземній валюті у розмірі 86696,00 доларів США. Крім того, в матеріалах справи міститься лист про те, що банк інформував відповідача про намір з 12.03.2008 запровадити нову систему нарахування відсотків за користування кредитом на прострочену суму основного боргу, однак, даний лист не можна вважати повідомленням про зміну процентної ставки, оскільки в даному листі немає жодного посилання про зміну процентної ставки, а йдеться про штрафні санкції у разі виникнення простроченої суми основного боргу, які нараховуватимуться на прострочену суму основного боргу у вигляді підвищених процентів. Також у вказаному листі не вказано конкретний пункт кредитного договору на підставі якого позивач планував підвищити процентну ставку по договору. Вказані вище обставини свідчать про те, що Банк в дійсності необгрунтовано впровадив нову процентну ставку за користування кредитом. Тому сторона відповідача вважає, що п.7.1 розділу 7 договору грубо порушує чинне законодавство зокрема Закон України «Про захист прав споживачів», оскільки містить несправедливі по відношенню до споживача умови, що є підставою для не нарахування штрафних санкцій. Крім того, сторона відповідача звертає увагу суду на те, що під час дії договору відповідачем було сплачено 101417 доларів 37 центів, що еквівалентно 2626079,05 гривень за курсом НБУ станом на 04.08.2017, тобто фактично нею виконані вимоги кредитного договору. Тому, вважає позовні вимоги викладенні в зустрічний позовній заяві такими що не підлягають задоволенню. 21.02.2020 представником АТ «УкрСиббанк» до суду подано відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, в якій, сторона позивача (за зустрічним позовом) не погоджується з доводами відповідача, оскільки на підтвердження обставин на які посилається АТ «УкрСиббанк», як на підставу своїх вимог, позивачем було надано до суду наступні письмові докази, а саме: копія договору про надання споживчого кредиту №11141565000 від 13.04.2007; розрахунок заборгованості за кредитом; розрахунок заборгованості по процентам; виписка по рахунку, як доказ надання та видачі кредитних коштів та інші письмові докази, які відповідають вимогам законодавства. В той же час умовами договору передбачено право позичальника надіслати у банк письмове повідомлення про незгоду із новою відсотковою ставкою, однак відповідач не повідомляла про свою незгоду із новим розміром відсоткової ставки, що в свою чергу розглядається як згода позичальника на встановлення банком такого нового розміру. Отже, банком було дотримано передбачену умовами кредитного договору процедуру збільшення розміру відсоткової ставки. Щодо нарахування збільшеної відсоткової ставки, представник позивача вказує, що оскільки відповідач допускала порушення строків сплати відсотків, починаючи з березня 2009, у зв`язку із чим їй нараховувалась збільшена відсоткова ставка за періоди, у яких були допущені прострочення. Також, представник звертає увагу суду, що відповідач зазначаючи про виконання зобов`язань за кредитним договором, не надала доказів, які б підтверджували відсутність боргу, не подано альтернативного розрахунку заборгованості. 10.03.2020 від представника відповідача (за зустрічним позовом) [PERSON] до суду надійшли заперечення, в яких відповідач вважає доводи викладені у відповіді на відзив на зустрічну позовну заяву необгрунтованими та надуманими, оскільки надані копії документів позивачем не підтверджують факту отримання відповідачем [PERSON] саме грошових коштів в іноземній валюті, та жодного документу про видачу такого кредиту надано не було. Крім того лист від 22.02.2008 не є листом про повідомлення про зміну процентної ставки з підстав зазначених позивачем за зустрічним позовом. Тому сторона відповідача за зустрічним позовом просить врахувати дане заперечення при ухваленні рішення по справі та відмовити в повному обсязі. 17.12.2021 до суду надійшов відзив на первісну позовну заяву, який подано представником АТ «УкрСиббанк», де сторона відповідача вважає подану позовну заяву безпідставною, а позовні вимоги такими, що підлягають залишенню без задоволення. Оскільки [PERSON] у своєму позові зазначає, що, п. 7.1. розділу 7 грубо порушує законодавство, оскільки передбачає сплату пені, що, на думку позивача, перевищує мету плати за послугу та є явно завищеною. Однак, позивачем не надано жодних доказів, наявності несправедливих умов договору, не доведено, у чому саме полягає несправедливість оспорюваних договорів а також не вказано в чому полягає істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків та заподіяння шкоди споживачу. При цьому, враховуючи положення чинного законодавства України про принцип свободи договору, позивач мала можливість не вступати у кредитні відносини із відповідачем, якщо дійсно вважала передбачений п. 7.1 розмір пені несправедливою умовою, натомість позивач погодила зі своєї сторони такі умови договору, підписавши його зміст без будь-яких застережень. Підписавши кредитний договір, [PERSON] засвідчила, що погодилась на отримання у кредит коштів саме на умовах, що визначені договором. В свою чергу, кредитним договором встановлено чіткий порядок збільшення процентної ставки у випадку настання будь-якої з умов, передбаченої п. 9.2. Кредитного договору, а саме шляхом направлення відповідного рекомендованого листа. Також, із розрахунку заборгованості вбачається, що [PERSON] допускала порушення строків сплати відсотків, починаючи з березня 2009, у зв`язку із чим їй нараховувалась збільшена вдвічі відсоткова ставка за періоди, у яких було допущено прострочення. Тому, враховуючи, що позивач була ознайомлена із умовами кредитування, інформацією щодо сукупної вартості кредиту, порядком погашення основної суми кредиту, процентів за користування кредитом, графіком платежів, загальним розміром вказаних сум та розміром сукупних витрат, необхідних для укладення кредитного договору, про що свідчить її підпис на кредитному договорі, відсутні підстави для визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними. Зокрема, сторона відповідача зазначає, що, враховуючи, що оскаржуваний Договір про надання споживчого кредиту № 11141565000 було укладено 13.04.2007, про умови якого позивачу було відомо з моменту підписання останнього, строк позовної давності слід розпочинати обраховувати з 13.04.2007, тобто строк позовної давності сплив 13.04.2010. На підставі вказаного, просять суд застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні первісних позовних вимог. 18.01.2022 від представника позивача за первісним позовом Ярошенко О.М. до суду надійшла відповідь на відзив, у відповідності до якої вказує, що позивач не отримувала інформований лист від відповідача а також ту, що позивач підписуючи кредитний договір перебувала у нерівному становищі по відношенню до відповідача, щодо обізнаності в сфері споживчих кредитів. Крім того, стосовно строків позовної давності, позивач зазначає, що дізналась про порушення її прав, лише у 2017 з моменту звернення за юридичною допомогою, а не в 2007, як вказує відповідач. Тому просить суд поновити строк звернення з даною позовною заявою, як такий, що пропущений з поважних причин. Процесуальні дії. Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 28.03.2017 відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки, призначено справу до судового розгляду. Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 04.02.2019 прийнято до провадження зустрічний позов ПАТ «УкрСиббанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та об`єднане в одне провадження з позовом [PERSON] до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки. Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 23.07.2020 цивільну справу за позовом [PERSON] до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки, зустрічним позовом ПАТ «УкрСиббанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором передано за підсудністю до Деснянського районного суду міста Києва. 30.11.2021 року справа надійшла до Деснянського районного суду міста Києва. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 30.11.2021 року вище зазначена цивільна справа за номером №758/4246/17 передана судді Сенюті В.О. Відповідно до пп.9 п.1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (в редакції Закону №2147-VIII від 03.10.2017, який набрав чинності з 15.12.2017) (далі ЦПК України від 03.10.2017) справи у судах першої інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 30.11.2021 цивільну справу прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 19.09.2022 призначено судову бухгалтерську експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, провадження зупинено. 20.06.2023 до суду надійшов висновок експерта. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 21.06.2023 поновлено провадження та призначено справу до розгляду. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 01.11.2023 внесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. [PERSON] та її представник адвокат Ярошенко О.М. в судове засідання не з`явились, при цьому до суду надійшла заява, зокрема з проханням проведити судове засідання без її участі, а також письмові дебати, де вказано, що позивач не була повідомлена про істотні кредитні умови, зокрема: про наявні форми кредитування, їх недоліки та переваги, тип відсоткової ставки, орієнтовану вартість збільшення в ціні кредиту і реальну відсоткову ставку. Відповідно до п.1.3 Кредитного договору була передбачена процентна ставка у розмірі 12 відсотків річних, а в подальшому дана відсоткова ставка була збільшена неправомірно відповідачем у період з березня 2009 по липень 2016. Окрім того позивач фактично сплатила за кредитним договором усю суму коштів у сумі 87 973 доларів США 54 центів, вказана сума є еквівалентом 2 362 186 грн. 32 коп. за курсом НБУ станом на 22 березня 2017. За таких обставин, є очевидним, що станом на 22.03.2017 позивачем було виконано умови договору у повному обсязі. На підставі вказаного, просила задовольнити первісні позовні вимоги, відмовити у задоволенні зустрічних вимогах. Представник АТ «УкрСиббанк» в судове засідання не з`явився, при цьому до суду надійшли письмові пояснення, в яких просить відмовити у задоволення первісного позову, оскільки, позичальник [PERSON] підписала із Банком Кредитний договір, отримала кредитні кошти, протягом багатьох років до подання позову виконувала умови Кредитного договору: сплачувала заборгованість, однак після порушення кредитної дисципліни, намагається наразі штучно, діючи у процесуальному плані недобросовісно, уникнути цивільно-правової відповідальності у кредитних відносинах із Банком. При цьому, при поданні позову [PERSON] , остання пропустила строк позової давності у три роки з дати укладення оспорюваних нею договорів. Зустрічну позовну заяву підтримала. Дослідивши письмові матеріали справи та докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Судом встановлено, що 13.04.2007 між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11141565000 (т.1. а.с. 10-13). Згідно з вимогами Закону України «Про акціонерні товариства» № 514-УІ від 17.09.2008 були внесені зміни у Статут АКІБ «УкрСиббанк», відповідно до яких нове повне найменування Банку стало: Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк». Відповідно до умов Кредитного договору, АКІБ «УкрСиббанк» надав [PERSON] кредит (грошові кошти) в іноземній валюті у розмірі 86 696,00 доларів США, а відповідач [PERSON] зобов`язалась повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 13.04.2028 та сплачувати протягом перших 30 календарних днів, починаючи з дати видачі кредиту, проценти за користування кредитом у розмірі 12,00% річних. По закінченню цього строку та кожного наступного місяця, кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов кредитного договору. У випадку, якщо банк не повідомив позичальника про зміну розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування в порядку передбаченому Кредитним договором, застосовується розмір процентної ставки, діючий за цим Договором в попередньому місяці. Також, сторони домовились, що за умовами Кредитного договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання будь - якої з обставин, передбачених Договором. Відповідно Додатку № 1 до Кредитного договору, погашення кредиту повинно відбуватися щомісячно, не пізніше визначеного числа кожного календарного місяця протягом всього строку дії договору. Погашення нарахованих процентів згідно умов Кредитного договору відбувається з 01 по 13 число (включно) кожного місяця. З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань [PERSON] за Кредитним договором, між позивачем та [PERSON] було укладено Договір поруки № 108285 від 13.04.2007, відповідно до умов Договору поруки, останній зобов`язався відповідати у повному обсязі за виконання Відповідачем-1 усіх зобов`язань, що виникли з Кредитного договору (т.1. а.с. 61-63). [PERSON] [INFO] , помер [INFO] , про що свідчить копія свідоцтва про смерть (т.1. а.с. 127). Позивач виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі. Відповідно до п. 1.5 Кредитного договору Банк надав Позичальнику кредит шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок Позичальника № [NUMBER] , що підтверджується заявою на видачу готівки №16 та меморіальний ордер №0602515878 від 13.04.2017 (т.1. а.с.240-241). Пунктом 9.2 Кредитного договору передбачено, що відповідно до вимог статті 651 ЦК України сторони погодили, що протягом дії цього Договору процентна ставка підлягає зміні в сторону збільшення, зокрема, у разі настання обставини у вигляді порушення Позичальником кредитної дисципліни (тобто неналежного виконання умов цього договору та/або умов договорів, за якими надано забезпечення виконання зобов`язань Позичальника за цим Договором. В свою чергу, Кредитним договором встановлено чіткий порядок збільшення процентної ставки у випадку настання будь-якої з умов, передбаченої п. 9.2. Кредитного договору, а саме шляхом направлення відповідного рекомендованого листа. Банком надано докази на виконання положень п. 9.2. Кредитного договору, а саме копію повідомлення про запровадження нової системи нарахування відсотків та докази отримання повідомлення позичальником (т.2. а.с. 109-110). Звернувшись до суду, позивач за первісним позовом, просить задовольнити її вимоги, при цьому посилається на пункт 7.1 розділу 7 кредитного договору, як на несправедливий, що підставою для визнання вказаного положення Договору недійсним, оскільки передбачає обов`язок позивача сплачувати пеню у розмірі подвійної ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу та перевищує розумну межу за послугу, яка встановлена законом, є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п.6. ст. 3, ч.3 ст. 509 та ч. ч. 1,2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, що є підставою для визнання кредитного договору недійсним. Крім того, позивач не була повідомлена про істотні кредитні умови, зокрема: про наявні форми кредитування, їх недоліки та переваги, тип відсоткової ставки, орієнтовану вартість збільшення в ціні кредиту і реальну відсоткову ставку. Відповідно до п.1.3 Кредитного договору була передбачена процентна ставка у розмірі 12 відсотків річних, а в подальшому дана відсоткова ставка була збільшена неправомірно Відповідачем у період з березня 2009 року по липень 2016 року. Звернувшись до суду з зустрічним позовом, представник ПАТ «УкрСиббанк» просить задовольнити зустрічні позовні вимоги, а саме ухвалити рішення про стягнення з [PERSON] , суму боргу за договором про надання споживчого кредиту від 13.04.2007 в розмірі 70188,71 доларів США, пеню за несвоєчасне погашення кредиту та процентів, вказуючи на те, що всупереч умов Кредитного договору відповідач не здійснює платежів для погашення кредиту та процентів, чим порушує взяті на себе договірні зобов`язання. Щодо позовних вимог за первісним позовом про визнання недійсним договорів. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Закріплена зазначеною статтею ЦК України презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили; у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст. 627 цього Кодексу). Правовідносини з надання кредиту за своєю правовою природою є договірними правовідносинами. Отже, якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями ст. 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав. Розмір та умови надання та повернення грошових коштів, сплати процентів, у тому числі черговість погашення заборгованості, а також інша відповідальність за порушення виконання зобов`язання, визначаються за домовленістю сторін у кредитному договорі, що відповідає принципу свободи договору. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (ч.3 ст. 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Тлумачення ст. 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги вказує на те, що відповідачем не було роз`яснено належним чином про умови кредитування, як передбачено ЗУ «Про захист прав споживачів», проте, дії позивача свідчать про його ознайомлення з усіма його умовами, правами та обов`язками, іншою інформацією, надання якої передбачено чинним законодавством України. Отже, зі спірного кредитного договору вбачається, що він підписаний сторонами без будь-яких застережень та зауважень, що свідчить про вільне волевиявлення сторін при його укладанні. Належних та допустимих доказів того, що сторонами в момент підписання даного кредитного договору було недодержано вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України, матеріали справи не містять. Крім того, матеріали справи не містять жодного доказу того, що під час укладення оспорюваного правочину позивач звернувся до банку з приводу роз`яснення йому положень договору, які були незрозумілі або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, ураховуючи, що договір було укладено у 2008 році, а вимога про недійсність його умов заявлена позивачем лише у 2023 році. Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закон України «Про захист прав споживачів», до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Статтею 18 Закон України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. У постанові від 02.12.201 у справі № 6-1341 цс 15 Верховний Суд України наголосив, що Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. У Рішенні Конституційного Суду України від 10.11.201 № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) зазначено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. У постанові Верховного Суду України від 11.09.2013 у справі № 6-40цс13 зроблені такі висновки: «Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві». Позивач у своєму позові зазначає, що, п. 7.1. розділу 7 кредитного договору грубо порушує чинне законодавство, зокрема Закон України «Про захист прав споживачі», оскільки містить несправедливі по відношенню до споживача умови, що є підставою для визнання вказаного кредитного договору недійсним. Споживачу, як правило, об`єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (ч. 1 ст. 634 ЦК України). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому, держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів. За змістом ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Таким чином для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, а у випадку визнання окремого положення договору несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійним в цілому. Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Однак, позивачем за первісним позовом не надано жодних доказів, наявності несправедливих умов договору, не доведено, у чому саме полягає несправедливість оспорюваних договорів, а також не вказано в чому полягає істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Так, у п. п. 8.2, 9.13 оспорюваного кредитного договору зазначено, що позичальник своїм підписом засвідчила факт та згоду з умовами кредитного договору, підтвердила свої права та обов`язки і погодилася з ними, підтвердила свою здатність виконувати умови кредитного договору, а також, що всі умови кредитного договору цілком зрозумілі позичальнику і остання вважає їх справедливими стосовно себе, а також, що перед підписанням цього договору отримала від банку інформаційний лист згідно з вимогами законодавства України, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів». Матеріали справи свідчать про те, що спірний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, доказів зворотному матеріали справи не містять. Позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та роз`яснення окремих положень договору, які її були не зрозумілі, у договорі, який підписано позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування. При його укладенні між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних його умов, про що свідчать підписи сторін у кредитному договорі. Крім того, матеріали справи не містять відомостей, що позивач зверталась до банку з пропозиціями про внесення змін до умов договору, зокрема, можливості внесення змін та доповнень до даного договору, що свідчить про його згоду з умовами спірного договору. Доводи позивача про те, що кредитний договір було укладено із порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», так як перед його укладенням та під час укладення, всупереч статті 11 вказаного закону, позичальнику не було надано інформації про умови кредитування, суд вважає безпідставними, оскільки, спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Посилання представника ПАТ "УкрСиббанк" на застосування строків позовної давності, суд до уваги не приймає, з підстав викладених представником [PERSON] . Щодо збільшення відсоткової ставки, суд зазначає наступне. З умов кредитного договору вбачається, що відповідно до пункту 1.3.1 за використання кредитних коштів протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 12 % річних. По закінченні цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов даного Договору. У випадку, якщо банк не повідомив позичальника про зміну розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування в порядку, передбаченому умовами даного Договору, застосовується розмір процентної ставки, діючий за цим Договором в попередньому місяці. Так, пунктом 9.2 Кредитного договору передбачено, що відповідно до вимог ст. 651 ЦК України сторони погодили, що протягом дії цього Договору процентна ставка підлягає зміні в сторону збільшення, зокрема, у разі настання обставини у вигляді порушення Позичальником кредитної дисципліни (тобто неналежного виконання умов цього договору та/або умов договорів, за якими надано забезпечення виконання зобов`язань Позичальника за цим Договором. Із розрахунку заборгованості вбачається, що [PERSON] допускала порушення строків сплати відсотків, починаючи з березня 2009 року, у зв`язку із чим їй нараховувалась збільшена вдвічі відсоткова ставка за періоди, у яких було допущено прострочення. З приводу тверджень позивача, щодо валюти кредиту, суд зазначає наступне. Як на одну з підстав визнання кредитних договорів недійсними, позивач у позові посилається на те, що видача банком кредиту та сплата процентів за їх користування у валюті, відмінній від української гривні, є порушенням валютного законодавства, що у свою чергу є підставою для визнання недійсним кредитного договору, оскільки у ньому зобов`язання виражене в іноземній валюті та підлягає виконанню у валюті, відмінній від національної грошової одиниці України. Положення чинного законодавства хоча й визначають національну валюту як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на здійснення розрахунків за зобов`язанням, визначеним грошовим еквівалентом в іноземній валюті і саме з такими умовами кредитування погодилася позивач. Згідно з п. 1 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Підпунктами «в», «г» п. 4 ст. 5 Декрету встановлено, що для проведення резидентами валютних операцій, а саме надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу потребує отримання індивідуальні ліцензії на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Згідно з п. 5 ст. 5 Декрету одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (в редакції, чинній на час укладання кредитного договору), використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії (індивідуальної ліцензії) дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями). Так, згідно інформації, наявній на сайті НБУ, Акціонерний комерційний інновацій банк "УкрСиббанк» (правонаступником якого є АТ «УКРСИББАНК») станом на дату укладання спірного договору, здійснював свою діяльність на підставі наступних документів: банківської ліцензії № 75 від 28.10.1991; дозволу № 75-2 24.12.2001 до банківської ліцензії № 75 від 28.10.1991; додатку №75-2 від 19.11.2002 до дозволу №75-2 24.12.2001 року до банківської ліцензії № 75 від 28.10.1991 Таким чином, відповідач на час укладення спірних кредитних договорів мав банківську ліцензію та дозвіл на право здійснювати банківські операції з валютними цінностями. Отже, під час укладення між сторонами оспорюваних відповідачем кредитних договорів не були порушені вимоги Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» та Цивільного Кодексу України, а посилання [PERSON] , щодо невідповідності умов кредитних договорів законодавству України з підстав, пов`язаних з валютою кредитування, є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону. Для валютних операцій використовуються валютні (обмінні) курси іноземних валют, виражені у валюті України, зазначені курси встановлюються Національним Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України, на які АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» впливати не може. Коливання іноземної валюти стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості могла, виходячи з динаміки зміни курсів валют, передбачити в момент укладання договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Відповідно до пункту 1.1. Кредитного договору, позичальник отримала кредит в іноземній валюті у сумі 86696,00 дол. США, дана обставина підтверджується наявними у матеріалах справи копіями заяви на видачу готівки від 13.04.2007, меморіального ордеру № 0602515878 від 13.04.2007р. та випискою за кредитним договором. Крім того, суд приймає до уваги те, що позивач на момент укладення договору в 2007 році не заявляла заперечень чи додаткових вимог щодо умов спірного договору, а з позовом про визнання його недійсним звернулась до суду лише в 2017 році. Доводи позивача про те, що кредитний договір за своїм змістом суперечить положенням законодавства, судом до уваги не приймаються, оскільки, ґрунтуються виключно на довільному трактуванні позивачем положень ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів» і умов кредитного договору та спростовуються встановленими фактичними обставинами справи та умовами кредитного договору. Як вбачається зі змісту оспорюваного договору, в ньому не містяться жодні положення, які ЗУ «Про захист прав споживачів» визначав би як несправедливі та такі, які спричиняють істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). Згідно із статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Зазначеними процесуальними нормами передбачено, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За таких обставин, аналізуючи правовідносини, що склалися між сторонами, та правові норми, що їх регулюють, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, тим самим відмовивши у задоволенні первісного позову. Щодо зустрічних позовних вимог про стягнення кредитної заборгованості. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. (ч. 1 ст. 626 ЦК України) Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до вимог ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Правовідносини з надання кредиту за своєю правовою природою є договірними правовідносинами. Отже, якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що кредитний договір підписаний сторонами, містить детальний опис його предмету (умови, права та обов`язки сторін, відповідальність сторін, строк дії договору, врегулювання спорів та інше). Підписання даного кредитного договору є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом договору. На момент укладення кредитного договору відповідач, позичальник за договором, не звертався до Банку із заявою про надання роз`яснень незрозумілих йому умов договору, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, а також з пропозицією про внесення будь-яких змін до запропонованої редакції договору, тим самим фактично погодився зі всіма умовами такого договору, в тому числі з тими, що оспорює. Отже, правовідносини, які склалися між сторонами є грошовим зобов`язанням, у якому на боржника покладено цивільно-правовий обов`язок з повернення отриманого кредиту та винагороди за користування грошима, а кредитор має право, - вимагати повернення наданого кредиту та сплати процентів. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. (ч. 1 ст. 612 ЦК України) Згідно зі ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася, та сплати процентів, належних за договором. Звернення до суду з вимогою про дострокове повернення всіх сум за кредитним договором у зв`язку з порушенням умов договору згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України не означає односторонньої відмови від договору, а є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобов`язань. Це спосіб цивільно-правової відповідальності боржника. Таким чином, при вирішенні спорів про дострокове повернення кредиту, суд має враховувати положення ст.1050, 1054 ЦК України і виходити з того, що якщо договором встановлений обов`язок позивальника повернути кредит частинами (з розстрочення), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишився, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту. Правовими наслідками пред`явлення вимоги банку про повне дострокове погашення зобов`язання за кредитом є наступні: 1) дана вимога змінює строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором; 2) моментом виконання основного зобов`язання за кредитним договором стає дата, вказана в вимозі банку про повне дострокове погашення зобов`язання за кредитним договором; 3) з цього моменту банк втрачає право на нарахування відсотків за кредитним договором; 4) з цього моменту починається перебіг строку позовної давності; 5) з цього моменту починається відлік шестимісячного строку, в межах якого банк праві пред`явити вимогу до поручителя шляхом подання позову; 6) право на стягнення пені та інших видів відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання зберігається до часу повного погашення боргу. Згідно положеньст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно дост.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідност.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У ст. 599-601, 604-609 ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК). В силу положень ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Ст. 554 ЦК України встановлено, що в разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно із ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Отже, виходячи з наведеного, судом встановлено, що системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено кредитний договір, у якому сторони погодили його умови (зокрема і істотні умови), підписавши кредитний договір сторони набули цивільних прав та обов`язків. В матеріалах справи міститься висновок експерта №28054/22-71/17987/17988/23-71 за результатами проведення судової економічної експертизи від 31.05.2023, в якому встановлено, а саме документально підтверджується надання кредиту за Договором про надання споживчого кредиту № 11141565000 від 13.04.2007, укладеним між АТ «УкрСиббанк» та [PERSON] , в сумі 86 696,00 доларів США (еквівалент у національній валюті України - 437 814,80грн.) шляхом зарахування грошових коштів на поточний рахунок № [NUMBER] , що передбачено пунктом 1.5. Договору, та в подальшому видача готівкових кредитних коштів на зазначену суму. Заборгованість за основною сумою боргу згідно Договору про надання споживчого кредиту № 11141565000 від 13.04.2007, укладеному між АТ «УкрСиббанк» та [PERSON] станом на 04.08.2017 розрахунково складає 54 013,15 доларів США. Зокрема, зазначено, що підтвердити документально розмір заборгованості за пенею та процентами за несвоєчасне погашення заборгованості за відсотками згідно Договору про надання споживчого кредиту № 11141565000 від 13.04.2007 в обсязі наданих на дослідження документів, не видається за можливе з причин, наведених у дослідницькій частині. Крім того, на підтвердження обставин на які посилається АТ «УкрСиббанк», як на підставу своїх вимог, позивачем було надано до суду наступні письмові докази: копію договору про надання споживчого кредиту № 11141565000 від 13.04.2007. в якому зазначено суму наданого кредиту (п. 1.1.), строк кредитування (п. 1.2), процентна ставка та метод їх нарахування(п. 1.3. та 1.3.3.), спосіб надання кредиту (п.1.5.) та інші умови; розрахунок заборгованості за кредитом, в якому зазначені дата сплати та залишок заборгованості згідно графіку, дата та сума фактичного погашення кредиту, залишок строкової, простроченої та загальний залишок заборгованості; розрахунок заборгованості по процентам, в якому, згідно умов договору (п.1.3.) визначена процентна ставка, період за який нараховані проценти, кількість днів, нараховано та сплачено процентів, залишок строкової, простроченої та загальний залишок заборгованості за процентами (метод нарахування процентів визначений п.1.3.3 кредитного договору); виписка по рахунку № [NUMBER] , як доказ надання та видачі кредитних коштів, згідно п. 1.5. кредитного договору; виписки за кредитним договором за період з 13.04.2007 по 04.02.2019, у якій міститься детальна інформація про розміри отриманих та повернутих коштів та облік залишку заборгованості; завірена копію повідомлення № 129865 від 22.02.2008 стосовно запровадження нової системи нарахування відсотків за користування кредитом на прострочену суму основного боргу; завірену копію кредитної справи [PERSON] ; копія заяви на видачу готівки від 13.04.2007; копія меморіального ордеру № 0602515878 від 13.04.2007. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає доведеним той факт, що відповідачем порушено умови Договору про надання в частині своєчасного повернення кредиту, у зв`язку з чим станом на 04.08.2017 виникла заборгованість по кредитному договору у розмірі 70188,71 доларів США, яка включає: заборгованість за простроченим кредитом в розмірі 54013,15 доларів США, заборгованість по простроченим процентам за користування кредитом в розмірі 16175,56 доларів США, тому у позивача виникло право вимагати виконання зобов`язань по кредитному договору шляхом пред`явлення зустрічного позову до відповідача. Відповідач [PERSON] заперечує щодо розміру такої заборгованості, однак будь-яких доказів на спростування розміру боргу вона не надала, а саме лише заперечення розміру боргу не може вважатись належною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Посилання представника [PERSON] на відсутність документального підтвердження заборгованості за кредитним договором суд до уваги не приймає, оскільки спростовується письмовими матеріалами справи. При визначені суми заборгованості по кредитному договору, суд бере за основну надані позивачем розрахунки заборгованості, які долучені до матеріалі справи. Відповідно до ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. ( ст. 549 ЦК України) З урахуванням встановлених судом обставин щодо неналежного виконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором, позивачем правомірно пред`явлені вимоги про стягнення з відповідача пені за прострочення сплати кредиту в розмірі 133757,12 грн., яка в свою чергу складається із пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом 52619,26 грн. та пені за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам 81137,86 грн. Так, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, у той час як обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України). Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (ч.1 ст. 1046, ч. 1 ст.1049 ЦК України). 16.10.2011 набрав чинності Закон № 3795-VI, згідно з абзацами першим-третім пункту 8 розділу І якого у частину першу статті 11 Закону № 1023-XII додали абзац третій про те, що надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. Проте сторони уклали кредитний договір 13.04.2007, а на той час Закон № 1023-XII такої заборони не передбачав. Мінливість курсу національної валюти до іноземних валют є загальновідомим фактом. Істотна зміна становища щодо виконання боргових зобов`язань за кредитним договором внаслідок підвищення курсу іноземної валюти не є підставою для визнання кредитного договору недійсними, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальниця при належній завбачливості могла, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16.01.201 у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18) вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Таким чином враховуючи спірні цивільно-правові відносини між учасниками справи, які вирішуються тільки в судовому порядку, суд оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вимоги норм матеріального та процесуального права, приходить до висновку про стягнення з відповідача суми заборгованості відповідно до наданого позивачем розрахунку, оскільки не виконання взятих на себе зобов`язань порушує права, свободи та інтереси позивача, тим самим задовольнивши зустрічний позов. Інші доводи позивача та представника позивача за первісним позовом про те, що надані первинні документи щодо наявності заборгованості не відповідають встановленій діючим законодавством формі, а наявні у матеріалах справи розрахунок заборгованості за кредитним договором та виписки не можуть вважатися доказом наявності заборгованості за Кредитним договором, суд вважає безпідставними, оскільки відповідно до положень статей1,9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України» розрахунок заборгованості за кредитними договорами є первинним документом. При цьому розрахунок кредитної заборгованості перевірено судом, він відповідає вимогам закону та умовам кредитного договору. Оцінюючи аргументи, викладені в позові та зустрічному позові, суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29). Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч.1ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 3654,00 грн стягується з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved