Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що [INFO] помер її батько [PERSON] , після смерті якого залишилося спадкове нерухоме майно, яке складається із земельних ділянок та житлового будинку з господарськими спорудами в [ADDRESS] . Постановою Приватного нотаріуса Полтавського районного нотаріального округу Воронковою О.А. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Просила визнати право власності в порядку спадкування після [PERSON] , померлого [INFO] , на житловий будинок «А-1,а,а1» загальною площею 65,0 м.кв. та житловою площею 43,2 м.кв., вхідний погріб «Б», сарай «В», колодязь №1, що знаходяться за адресою в [ADDRESS] . У судове засідання позивач не з`явилася, попередньо надавши заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надавши відзив у якому заперечував щодо позову. Третя особа Приватний нотаріус Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Воронкова Олена Анатоліївна у судове засідання не з`явилася, попередньо надавши заяву про розгляд справи без її участі, при вирішенні справи поклалась на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] , про що 06.04.2018 виконавчим комітетом Абазівської сільської ради Полтавського району Полтавської області складений актовий запис та видане свідоцтво про смерть серія [NUMBER] (а.с.6). Відповідно до свідоцтва про народження [NUMBER] вбачається, що [PERSON] є дочкою [PERSON] (а.с.62). Після померлого [INFO] [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому нерухоме майно. З відповіді наданої управлінням розвитку територій та інфраструктури старостинських округів Полтавської міської ради від 05.12.2024 на адвокатський запит вбачається, що згідно запису у погосподарській книзі №13 за 2016-2023 роки, номер об`єкта по господарського обліку 01-0500-1 за адресою: [ADDRESS] , головою домогосподарства значиться [PERSON] . В розділі ІV вищевказаної облікової картки об`єкта погосподарського обліку зазначено 1974 рік побудови житлового будинку та його загальну площу 65 кв.м.(а.с.15). Відповідно до свідоцтва №16 на забудову садиби в сільських населених пунктах [PERSON] на підставі рішення загальних зборів колгоспників колгоспу імені газети «Правда» від 25.01.1966 протокол №1 отримав земельну ділянку площею 0,31 га під забудову будинку житловою площею 43,2 м.кв, сараю, вбиральні (а.с.19-20). Згідно технічного паспорту на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS] , станом на 21.10.2024 житловий будинок літ. «А-1,а,а1» 1974 року спорудження, складається з: коридор 1 пл. 5,4 кв.м., санвузол 2 пл. 3,9 кв.м., кухня 3 пл. 12,5 кв.м., кімната 4 пл. 14,8 кв.м., кімната 5 пл. 15,2 кв.м., кімната 6 пл. 13,2 кв.м., житловою площею 43,2 кв.м., загальною площею 65,0 кв.м., а також погріб вхідний літ. «Б», 1974 року спорудження, сарай літ «В», 1974 року спорудження, колодязь №1, 1974 року (а.с.16-18). З технічного паспорту самочинного будівництва та реконструкції не вбачається. Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно із частиною четвертою статті 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже,\~право власності\~на збудоване\~до набрання\~чинності Законом\~України «Про\~державну реєстрацію\~речових прав\~на нерухоме\~майно та\~їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частинами першою та другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність). Ураховуючи зазначене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію. Державна реєстрація права на житлові будинки, споруди, що побудовані до 05 серпня 1992 року, регулювалася зокрема, нормами Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах та селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56. Зазначений нормативний акт передбачав державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будівлі та споруди не залежало від державної реєстрації. Відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31.01.1966 (чинної на час спорудження житлового будинку) реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР провадять бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих. Отже, з норм Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах, селищах міського типу УРСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української УРСР 31.01.1966, погодженої заступником Голови Верховного Суду УРСР від 15.01.1966, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995 № 56 вбачається, що державній реєстрації підлягали лише будинки та домоволодіння в межах міст і селищ міського типу, будинки ж, розташовані у селах реєстрації не підлягали. Постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність) було вперше встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва. Тобто, до 05 серпня 1992 року не передбачалася процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. Ураховуючи зазначене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію. Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції України від 23 лютого 2016 року № 8.4-35//18/1). Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 10.10.2018 у справі №557/1209/16-ц. Відповідно до Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 01.03.2013 за змістом пункту 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР від 31.10.1975 № 45/5, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Як вбачається з матеріалів справи спірне домоволодіння знаходилось у селі Абазівка, збудоване до 05 серпня 1992 року, а тому реєстрації не підлягало. За таких обставин запис у погосопдарський книзі та технічний паспорт виготовлений 21.10.2024 згідно якого усі будівлі та споруди побудовані у 1974 році у [ADDRESS] є достатніми доказами належності [PERSON] зазначеного домоволодіння на час його смерті [INFO] . Таким чином, судом встановлено, що спірне нерухоме майно належало спадкодавцю [PERSON] на праві власності на момент смерті. З наведених підстав заперечення відповідача проти позову є необгрунтованими. Приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Воронковою О.А. 04.10.2018 відкрита спадкова справа №12/2018 після померлого [INFO] [PERSON] за заявою про прийняття спадщини згідно заповіту від [PERSON] (а.с.56-98). З матеріалів спадкової справи №12/2018 вбачається, що 04.10.2018, тобто у встановлений законодавством шестимісячний строк, до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом за померлим [INFO] [PERSON] звернулась позивач [PERSON] . Окрім того, позивач [PERSON] фактично проживала та була зареєстрована разом із спадкодавцем до дня його смерті (а.с.64) Згідно з заповітом, посвідченим сільським головою Скляром Віталієм Михайловичем 21.03.2007 зареєстрованим в реєстрі за №68, [PERSON] заповів все своє майно [PERSON] (а.с.63). Інформація про наявність інших спадкоємців в матеріалах спадкової справи відсутня. У зв`язку з відсутністю документу, що підтверджує право власності на ім`я спадкодавця на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, постановою Приватного нотаріуса Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Воронковою О.А. від 14.11.2024 №183/02-31 відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.97). У відповідності до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла, до інших осіб. Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до\~ч.1,3.\~ст.1223\~ЦК України\~право на\~спадкування мають\~особи,\~визначені у\~заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини раво на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ч.1,5.ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Таким чином, судом встановлено, що спірне нерухоме майно належало спадкодавцю [PERSON] на праві власності на момент смерті та це право перейшло до [PERSON] в порядку спадкування за заповітом. Відповідно до ст.16 ЦК України одним із способів захисту права є його визнання. Згідно з ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до положень ст.317, ст.319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За нормами ст.391, ст.392 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Суд вважає, що неможливість оформлення права власності позивачем на спадкове майно у встановлений законом спосіб в порядку спадкування порушує законні права власності на спадкове майно позивача, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Outcome: approved