Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-27 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог. Адвокат Борисенко В.В. в інтересах позивача [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що в будинку, що належить позивачу на праві приватної власності та знаходиться по [ADDRESS] , значаться зареєстрованими позивач [PERSON] та його баба по родинній лінії матері [PERSON] . Фактично ж у зазначеному будинку проживають позивач [PERSON] , його баба [PERSON] , співмешканець баби [PERSON] та відповідачка [PERSON] . Зазначає, що відповідачка [PERSON] є матір`ю позивача [PERSON] , однак спільне проживання позивача та членів його сім`ї разом з відповідачкою є нестерпним з огляду на те, що така є безробітною, веде аморальний спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, приходить додому у нетверезому стані, псує майно, постійно влаштовує сварки, обзиває нецензурними словами бабу позивача [PERSON] та інших членів сім`ї позивача. Крім того, така не приймає участі в утриманні будинку, в якому вона проживає, його ремонті, оплаті комунальних послуг. Стверджує, що відповідачка [PERSON] систематично вчиняла та надалі вчиняє домашнє насильство відносно позивача [PERSON] , його баби [PERSON] , а також [PERSON] , що полягає у висловлюванні нецензурною лайкою та погрозах фізичною розправою, чим була завдана шкода психічному та фізичному здоров`ю позивача та членів сім`ї позивача. З приводу вчинення домашнього насильства [PERSON] неодноразово зверталася до поліції з заявами про вчинення домашнього насильства відповідачкою [PERSON] , відповідачка неодноразово притягувалася до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ст.173-2 КУпАП. Відповідачка [PERSON] не змінює своєї поведінки, продовжує пиячити, створює нестерпні умови співжиття з нею. Лайки, погрози та конфлікти стали суттю її відносин. Така її поведінка негативно впливає на емоційний та психічний стан [PERSON] , яка є особою похилого віку, а також на фізичний та психічний стан позивача, який через негативну поведінку відповідачки та часті конфлікти з її участю змушений перебувати та проживати за кордоном Покликається на те, що відповідачка [PERSON] не бажає добровільно виселятися з належного позивачу будинку, хоча має інше житло за адресою: [ADDRESS] , де зареєстрована по даний час. З огляду на наведене, просить суд виселити відповідачку [PERSON] з належного позивачу будинку за адресою: [ADDRESS] у зв`язку з неможливістю спільного проживання з нею, без надання іншого жилого приміщення. ІІ. Позиція учасників справи. Представник позивача [PERSON] адвокат Борисенко В.В. в судовому засіданні вказав, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Зазначив, що відповідачка [PERSON] своїми протиправними діями порушує правила співжиття, дебоширить, застосовує насильство в сім`ї, створює позивачу перешкоди в користуванні належним йому будинком, відмовляється добровільно звідти виселитися, внаслідок чого порушує право власності позивача та права інших членів його сім`ї, які хочуть спокійно проживати у даному будинку. При цьому, відповідачка [PERSON] має інше житло, де значиться зареєстрованою, однак добровільно не покидає належне позивачу помешкання. Також представник позивача ствердив, що позивач [PERSON] просить залишити за ним понесені судові витрати, в тому числі сплачений ним судовий збір. Представник відповідачки [PERSON] адвокат Ленько М.Ю. в судовому засіданні зазначила, що відповідачка частково визнає позовні вимоги, пред`явлені до неї стороною позивача. Станом на сьогоднішній день відповідачка [PERSON] фактично вже не проживає у належному позивачу будинку, однак ще зберігає там власні речі, які має намір звідти забрати. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Мостиського районного суду Львівської області від 17.09.2024р. прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про виселення. Розгляд справи ухвалено провести в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Мостиського районного суду Львівської області від 28.01.2025р. закрито підготовче провадження у даній цивільній справі. ІV. Обставини справи, встановлені судом, зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджено копією договору дарування житлового будинку та земельної ділянки від 08.11.2023р., посвідченого приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицьким Р.С. та Витягом з Державного реєстру речових прав, індексний номер витягу: 353602559 від 08.11.2023р. Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №295, виданої 08.07.2024р. виконавчим комітетом Мостиської міської ради Львівської області, за вказаною адресою значаться зареєстрованими позивач [PERSON] , [INFO] , та його баба [PERSON] , [INFO] . Відповідачка [PERSON] значиться зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] , що підтверджено відомостями наданими відділом «Центр надання адміністративних послуг» Мостиської міської ради Львівської області. Фактично ж відповідачка [PERSON] проживає без реєстрації в житловому будинку [ADDRESS] , що підтверджено актом обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства /фактичного місця проживання особи від 07.08.2024р. та довідкою №334, виданою 07.08.2024р. виконавчим комітетом Мостиської міської ради Львівської області. Так, з зазначеного акту обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства /фактичного місця проживання особи від 07.08.2024р. відомо, що за адресою: [ADDRESS] фактично проживають: [PERSON] (позивач), [PERSON] (баба позивача), [PERSON] (співмешканець баби) та [PERSON] (відповідачка). Матеріалами справи також підтверджено, що проживаючи у спірному будинку, який належить позивачу [PERSON] на праві власності, відповідачка [PERSON] систематично вчиняє домашнє насильство, порушує правила суспільного співжиття, створює неможливі умови для проживання позивача та для інших членів його сім`ї. Постановою судді Мостиського районного суду Львівської області від 05.12.2023р. по справі ЄУН 448/1884/23 [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП (за вчинення 04.11.2023 року о 19:00 год. по [ADDRESS] домашнього насильства психологічного характеру відносно своєї матері [PERSON] та свого вітчима [PERSON] , яке виражалося в висловлюваннях в їх сторону нецензурною лайкою, внаслідок чого могла бути завдана шкода психічному здоров`ю потерпілих). Постановою судді Мостиського районного суду Львівської області від 19.02.2024р. по справі ЄУН 448/47/24 [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП (за вчинення 23.12.2023 року близько 21:00 год. по [ADDRESS] домашнього насильства психологічного характеру відносно матері [PERSON] , яке виражалося в висловлюваннях в її сторону нецензурними словами та погрозах фізичною розправою, внаслідок чого могла бути завдана шкода психічному здоров`ю потерпілої). 03.02.2024 року інспектором СРПП відділення поліції №1 Яворівського районного відділу поліції ГУ НП у Львівській області Тимечко Р.В. було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ВАБ №954846, з якого вбачається, що 03.02.2024р. близько 18.00 год. [PERSON] , перебуваючи за місцем свого проживання в [ADDRESS] , вчинила домашнє насильство психологічного характеру відносно своєї матері [PERSON] , яке виражалося в висловлюваннях в її сторону нецензурними словами, кричала до неї та шарпала за одяг, чим спричинила моральний та психологічний тиск, внаслідок чого могла бути завдана шкода психічному здоров`ю потерпілої. За наслідками розгляду справи про адміністративне правопорушення ЄУН 448/237/24, ініційованої на підставі зазначеного протоколу, суддею Мостиського районного суду Львівської області 21.05.2024р. ухвалена постанова, якою провадження в даній справі про адміністративне правопорушення,\~передбачене ч.2\~ст.173-2\~КУпАП,\~відносно [PERSON] \~закрито на\~підставі п.7\~ст.247\~КУпАП. Постановою судді Мостиського районного суду Львівської області від 10.07.2024р. по справі ЄУН 448/874/24 [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП (за вчинення 24.04.2024 року близько 16:50 год. по [ADDRESS] домашнього насильства психологічного характеру відносно матері [PERSON] , яке виражалося в висловлюваннях в її сторону нецензурними словами, унаслідок чого могла бути завдана шкода психічному здоров`ю потерпілої). Зазначені протиправні дії відповідачка [PERSON] вчиняла за місцем свого проживання за адресою: [ADDRESS] . Між сторонами по справі [PERSON] та [PERSON] склались неприязні стосунки, відповідачка систематично порушує правила суспільного співжиття, створює неможливі умови для проживання інших разом з нею в одному будинку. V. Застосовані норми права та судова практика. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої і другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У статті 9 Житлового кодексу (далі - ЖК) України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Згідно зі статтею 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. У п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12 квітня 1985 року надано роз`яснення, що при вирішенні справ про виселення на підставі\~ст.116 ЖК України\~осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Згідно із частиною другою статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (частина друга статті 64 ЖК України). Відповідно до пункту 2 частини першої статті 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є право користування (сервітут). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, в якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Отже, аналіз положень ЖК України та ЦК України свідчить про те, що у частині першій статті 156 ЖК України не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Згідно зі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільного права та інтересу може бути, зокрема, припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частини другої ст.406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії»(Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI (витяги). У рішенні від 03 вересня 2020 року у справі «Левчук проти України» ЄСПЛ зазначено про те, що там, де особа достовірно стверджує про те, що вона зазнавала неодноразових актів домашнього насильства, якими б незначними поодинокі випадки не були, національні органи влади повинні оцінити ситуацію у всіх аспектах, включно з ризиком повторення подібних інцидентів. Серед іншого, ця оцінка повинна належним чином брати до уваги особливу вразливість жертв, які часто емоційно, фінансово чи іншим чином залежать від своїх кривдників, а також психологічний вплив можливого повторного знущання, залякування та насильства на їхнє повсякденне життя. Якщо встановлено, що на конкретну особу націлені систематичні дії, і за ними ймовірно йтимуть подальші випадки насильства, окрім реагування на конкретні випадки, органам влади може бути запропоновано вжити відповідних заходів загального характеру для боротьби з основною проблемою та запобігання жорстокому поводженню в майбутньому. Позивач у нашій справі представила достовірні твердження про те, що протягом тривалого періоду часу вона зазнавала фізичного насильства, залякування та погроз з боку сина, через неправомірність дій щодо знущання, у зв`язку з чим вона була позбавлена можливості користування квартирою. Ці події вплинули на стабільність її фізичного та психологічного стану, і тому вони стосуються сфери приватного життя за змістом статті 8 Конвенції (справа «Хайдуова», пункт 49; «Єремія проти Республіки Молдова» № 3564/11, пункт 73, від 28 травня 2013 року; та «Б. проти Молдови», пункт 71). Ці події схожим чином вплинули на право [PERSON] на користування помешканням без насильства, яке також захищене статтею 8 (рішення у справі «Калуча проти Угорщини», № 57693/10, пункт 59, від 24 квітня 2012 року). Головним завданням для суду є визначення того, чи досягнуто цим рішенням справедливий баланс між протилежними інтересами, про які йдеться (пункт 83 рішення ЄСПЛ у справі «Левчук проти України»). У пунктах 84, 85, 86 рішення ЄСПЛ у справі «Левчук проти України» вказано про те, що втручання національних органів влади в особисті права, передбачені статтею 8, може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). У контексті статті 2 Суд зазначив, що у справах про домашнє насильство права кривдників не можуть переважати права жертв, зокрема на фізичну та психологічну недоторканість (рішення ЄСПЛ у справах «Опуз» та «Талпіс»). Стаття 116 ЖК УРСР є ефективним засобам захисту прав позивача, у цій справі, з погляду на положення Конвенції, суди, з огляду на те, що особа періодично піддавалася фізичному і психологічному насиллю, а вжиті заходи офіційного застереження не призвели до припинення такого насилля, що підтверджується копією вироку, за яким дійшли правильного висновку для задоволення позову та наявності ризику в майбутньому (насильства) якщо сторони продовжуватимуть проживати під одним дахом. У спірних правовідносинах права позивача, як власника спірного житла, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конвенція в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном та таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло повинно здійснюватися з дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар (принцип пропорційності). Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. VІ. Висновки суду. Позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , в якому на даний час фактично проживає і відповідачка по справі [PERSON] . Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] систематично протягом тривалого часу вчиняє домашнє насильство, вона систематично порушує правила суспільного співжиття, що робить неможливим для інших проживання із нею в одному будинку, заходи запобігання та громадського впливу, вжиті щодо відповідачки, зокрема притягнення її до адміністративної відповідальності\~та призначення їй адміністративних стягнень виявилися безрезультатними та не призвели до припинення її протиправної поведінки. Відтак, позивач [PERSON] як власник будинку не дає згоди на проживання відповідачки [PERSON] у ньому, оскільки така своїми систематичними протиправними діями робить неможливим для інших проживання із нею в одному будинку, чинить позивачу перешкоди у користуванні належним йому майном. При цьому, відповідачка [PERSON] має інше житло та значиться зареєстрованою за іншою адресою: [ADDRESS] . Ураховуючи наведені вище норми закону й встановлені обставини справи, зокрема, ту обставину, що відповідачка чинить позивачу перешкоди у володінні, користуванні власним майном, систематичним порушенням правил соціального співжиття відповідачка робить неможливим для позивача та інших членів його сім`ї проживання із нею в одному будинку і в добровільному порядку не бажає звільнити будинок, хоча має для проживання інше житло, з урахуванням часткового визнання даного позову стороною відповідача, суд приходить до переконання про необхідність усунення позивачу перешкод у користуванні належним йому будинком шляхом виселення відповідачки із такого без надання іншого житлового приміщення. За таких обставин та доказів, враховуючи інтереси власника житла, принцип розумності і справедливості, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення. VІІ. Розподіл судових витрат. Судом встановлено, що позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 1211,20 грн., що підтверджується поданою ним квитанцією №84 від 19.08.2024р. (платник: [PERSON] ). Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Однак, з урахуванням думки сторони позивача, висловленої в судовому засіданні представником позивача адвокатом Борисенком В.В., який не наполягав на стягненні судових витрат з відповідачки [PERSON] , а просив залишити такі за позивачем, то суд вважає за доцільне судові витрати по справі залишити за позивачем [PERSON] .

Outcome: approved