Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про виселення із житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належить їй на праві приватної власності, без надання іншого приміщення. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є власником житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивач з 20.05.1999 року перебувала з відповідачем у шлюбі, який рішенням Надвірнянського районного суду від 19.10.2011 року було розірвано. Під час спільного проживання відповідач неправомірно себе поводив у сім`ї, постійно застосовував до позивача домашнє насильство, ображав різними непристойними словами, принижуючи її честь і гідність як жінки і матері. При цьому робив це у присутності дітей та сторонніх осіб. Після розірвання шлюбу та припинення подружніх відносин відповідач [PERSON] залишився проживати в будинку позивача, та продовжував себе неправомірно вести по відношенню до неї та спільних дітей, постійно влаштовуючи безпричинні скандали та сварки. На даний час в належному позивачу житловому будинку, крім неї, продовжують проживати відповідач [PERSON] , та повнолітня дочка сторін [PERSON] . Протягом останніх років спільне проживання з відповідачем стало нестерпним і неможливим, так як він зловживає спиртними напоями, постійно влаштовує скандали з позивачем та дітьми, став нищити домашнє майно. Також будучи в нетверезому стані постійно погрожує позивачу фізичною розправою, а також здійснює насилля в сім`ї. Позивач неодноразово зверталася до Івано-Франківського РУП ГУНП в Івано-Франківській області із заявами та скаргами на неправомірну поведінку [PERSON] , однак останній на всі зауваження та попередження не реагує, продовжує постійно зловживати спиртними напоями, і будучи в нетверезому стані влаштовувати скандали і сварки, виражаючись в її адресу нецензурною лайкою. Все це негативно впливає на емоційний стан та стан здоров`я в цілому позивача, а також емоційний стан доньки. Відповідач [PERSON] неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства щодо позивача, однак і надалі продовжує неправомірно поводити себе, порушувати правила співжиття, зловживати спиртними напоями і вчиняти щодо позивача фізичне та психологічне насильство. Відповідач [PERSON] знятий з реєстрації місця проживання, але на прохання позивача переїхати проживати до своїх батьків, в інше житло відповідач відмовляється. На підставі викладеного, позивач просить виселити відповідача із належного їй на праві власності житлового будинку. Ухвалою суду від 07.11.2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, та призначене підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 10.12.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судовому засіданні просила позов задовольнити, з підстав наведених у позовній заяві, пояснила що розірвала шлюб з відповідачем у 2011 році, але з 2016 року вони знову проживають разом. З того часу відповідач, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, перевертає все догори, і меблі, і посуд, нищить майно. В 2024 році вона 4 рази викликала поліцію стосовно домашнього насильства, яке влаштовував відповідач, після чого він трохи заспокоювався, але потім знову продовжував протиправні дії. Відповідач офіційно не працевлаштований, працює по тимчасових заробітках, гроші від яких витрачає на алкогольні напої. Відповідач продовжує її всіляко ображати та принижувати, агресивно поводити. Життя з відповідачем є нестерпним, вона боїться залишатися з ним в будинку. Терпіти таку поведінку відповідача у неї більше немає сил. В разі задоволення позову судовий збір сплачений за подання позову стягувати не бажає. Не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач\~ [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, про місце, день та час слухання справи був повідомлений\~належним чином шляхом направлення судових повісток за місцем проживання, вказаним в позовній заяві та шляхом\~ розміщення\~оголошення про\~виклик особи,\~зареєстроване місце\~проживання (перебування),\~місцезнаходження чи\~місце роботи\~якого невідоме\~на сайті\~Надвірнянського районного\~суду Івано-Франківської\~області,про причини неявки до суду не повідомив, відзиву не подав. Заяви про розгляд справи за його відсутності не надходило, тому зі згоди\~ позивача\~суд ухвалює\~рішення при\~заочному розгляді\~справи,\~що відповідає\~положенням ст.ст.280,\~281\~ЦПК України, що занесено у протокол судового засідання. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є донькою сторін по справі, батько постійно агресивно себе поводить відносно неї та мами, ображає їх, вживає нецензурну лайку, на маму піднімає руку. Вони намагалися на це не реагувати та просили його так себе не поводити, але він їх не чує. Заслухавши позивача, свідка, дослідивши та оцінивши здобуті й перевірені в судовому засіданні докази, суд приходить до такого висновку. У ч.1\~ст. 15 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі\~ст.55 Конституції України\~права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1.ст.4 ЦПК України). Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 223646088 від 11.09.2020 року та технічним паспортом на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за цією ж адресою (а.с.5-8). 20.05.1999 року позивач зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON] у Виконавчому комітеті Тисменичанської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області, актовий запис № 8. Після укладення шлюбу вона змінила своє дошлюбне прізвище ( [PERSON] ) на прізвище відповідача ( [PERSON] ). Від шлюбу у сторін народилося двоє дітей: дочка - [PERSON] , [INFO] та дочка - [PERSON] , [INFO] , які наданий час вже досягли повноліття. Рішенням Надвірнянського районного суду від 19.10.2011 року шлюб позивачем та відповідачем по справі було розірвано (а.с.4). Після розірвання шлюбу та припинення подружніх відносин відповідач [PERSON] залишився проживати в будинку позивача. Відповідно до повідомлення Відділу з питань реєстрації місця проживання, зняття з реєстрації місця проживання та ведення реєстру територіальної громади м. Івано-Франківська від 13.10.2023 року було знято відповідача [PERSON] з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] , на підставі заяви власника житла [PERSON] (а.с.9). Згідно довідки №17401 від 10.10.2024 про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб за даними Муніципального реєстру Івано-Франківської міської територіальної громади вбачається що в будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] зареєстровані позивач та її діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] (а.с.10). Звертаючись до суду з позовом, позивач як на підставу позову посилалася на частину першу\~ст. 116\~ЖК України. Згідно зі ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Відповідно до ст. 157\~ЖК України\~членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Верховний Суд у постанові від 09.12.2021 року в справі №445/1687/18, провадження №61-14590св20 підкреслив, що для застосування правила цієї статті необхідна одночасна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу мають на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Також Верховий Суд нагадав, що у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо. У постанові від 22.01.2020 року в справі №679/1657/18 Верховний Суд зазначив, що зі змісту ст.116 ЖК Української РСР не випливає, що особа не обов`язково має бути притягнута до адміністративної відповідальності. Систематичність визначається виходячи з кількісного показника порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. При цьому суттєвим є факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу є безрезультатними. Судом встановлено, що позивач неодноразово зверталася до Івано-Франківського РУП ГУНП в Івано-Франківській області із заявами та скаргами на неправомірну поведінку [PERSON] та відносно нього було складено протоколи про адміністративні правопорушення за ст.173-2 КУпАП (а.с.11-13,15). Так, 21.06.2024 позивач звернулася з заявою до Івано-Франківського РУП ГУНП в Івано-Франківській області щодо неправомірної поведінки колишнього чоловіка [PERSON] , оскільки останній ображав її нецензурною лайкою, погрожував їй фізичною розправою. Додатково з [PERSON] було проведено профілактичну бесіду про недопустимість вчинення протиправних дій в майбутньому, та попереджено про відповідальність згідно чинного законодавства (а.с.11). З відповіді начальника Івано-Франківського РУП ГУНП в Івано-Франківській області від 17.07.2024 вбачається, що за фактом звернення [PERSON] було проведено перевірку, за наслідками якої не встановлено підстав для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про кримінальне правопорушення, відносно [PERSON] складено адміністративний протокол за ст. 173-2 КУпАП (а.с. 12-13). З довідки про результати звернення [PERSON] від 08.07.2024 вбачається, що відносно [PERSON] вжито заходів: проведено з останнім профілактичну бесіду про неприпустимість вчинення протиправних дій у майбутньому та попереджено про відповідальність згідно чинного законодавства (а.с.15) Постановою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 24 вересня 2024 року провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ч.1 ст.173-2 КУпАП закрито у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строків, передбачених ст. 38 КУпАП (а.с.14). Постановою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 27.01.2025 року, [PERSON] визнано винним за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП за вчинення домашнього психологічного та фізичного насильства відносно колишньої дружини [PERSON] . Вказана постанова набрала законної сили 07.02.2025. (а.с. 47-48). У постанові зокрема зазначено, що 14.11.2024 близько 12-00 год. [PERSON] , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, за місцем проживання ображав [PERSON] нецензурною лайкою, шарпав, ударив рукою по голові, спричинив фізичний біль, після чого [PERSON] вибігла з хати. Свідок [PERSON] , яка є донькою сторін, також підтвердила, що батько постійно агресивно себе поводить відносно неї та мами, ображає їх, вживає нецензурну лайку, маму шарпає за руки та одяг, нищить домашнє майно. На їх прохання припинити протиправні дії [PERSON] не реагує. Таким чином, судом встановлено систематичне порушення правил співжиття відповідачем [PERSON] , а також вжиття [PERSON] заходів попередження, які не дали позитивних результатів. За положеннями ч. 1 ст.317, ч. 1 ст.319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном і він реалізовує їх на власний розсуд. Відповідно дост. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї та інших осіб. За положеннями ч.ч.1,2\~ст.321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Ст. 41 Конституції України\~установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями\~ст.\~47\~Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свободвід 04.11.1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в ч.1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. З огляду\~на викладене,\~ оскільки\~в судовому\~засіданні встановлено\~факт \~систематичного порушення\~ відповідачем\~правил співжиття,\~внаслідок чого\~подальше проживання\~власника будинку\~з ним\~водному будинку є неможливим, а заходи запобігання виявилися безрезультатними, суд вважає, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, а тому позов підлягає до задоволення. За вимогами\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі задоволення позову - на відповідача. При цьому позивач не наполягала на\~стягненні з відповідача на її користь понесених нею судових витрат при подачі позову до суду, а, відтак, суд вважає за можливе судові витрати, понесені позивачем, залишити за нею. На підставі викладеного,

Outcome: approved