Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-26 00:00:00

23 жовтня 2024 року до суду через свого представника Власенко Л.В. звернувся [PERSON] в інтересах малолітньої дитини [PERSON] до [PERSON] , про позбавлення батьківських прав, третя особа: Служба у справах дітей Петропавлівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області. У позовній заяві позивач зазначає, що відповідачка є його рідною дочкою, яка [INFO] народила сина [PERSON] . Відомості про батька дитини при народженні записані зі слів матері, відповідно до ст.135 СК України. На протязі чотирьох років з часу народження дитини відповідачка проживала разом з ними, її батьками в с.Фараонівка Одеської області. У 2015 році почала співмешкати з чоловіком, який не прийняв її дитину та вона переїхала в с.Михайлівка Саратського району Одеської області до співмешканця, залишивши малолітню дитину, позивачу. Спочатку раз на три або чотири місяця відповідачка приїздила до дитини, матеріально допомагала, потім почала з`являтися раз на рік, а потім взагалі перестала появлятися та спілкуватися з дитиною. До даного часу дитина проживає з позивачем, знаходиться на його утриманні, він піклується про дитину, готує його до дорослого життя, відповідачка не цікавиться дитиною. Враховуючи, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини, позивач просить позбавити її батьківських прав щодо малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу від 23 жовтня 2024 року передано у провадження судді Миргород В.С. Ухвалою суду від 24 жовтня 2024 року відкрито провадження у справі та розпочато підготовче провадження; відповідачу роз`яснено право на подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 02.12.2024 року закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду. Позивач та його представник адвокат Власенко Л.В. в судовому засіданні яке відбулось 13.02.2025 року наполягали на задоволенні позову з підстав, зазначених у ньому, у подальшому надали суду заяву у якій просять судове засідання, призначене на 27.02.2025 року проводити без їх участі на задоволенні позову наполягають. Відповідач у судове засідання не з`явилася, подала суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Зазначила, що факти викладені у позовній заяві підтверджує. Не заперечує проти задоволення позову. Наслідки визнання позову, відповідно до ст.206 ЦПК України її відомі та зрозумілі. Просила провести судовий розгляд, без її участі. Представник третьої особи Служби у справах дітей Петропавлівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, як орган опіки та піклування, О.Трачук у своїй заяві просила справу слухати у її відсутність. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. У відповідності до ч.3 ст.211, ст.223 ЦПК України, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності сторін, належних чином повідомлених про день, місце та час розгляду справи на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення учасників справи, пояснення малолітньої дитини та свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Що стосується визнання позову відповідачем, то суд наголошує, що відповідно до ч. 1 ст. 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи. Згідно із ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Отже, визнання обставин, які не підлягають доказуванню, можливе, зокрема, за умов: визнання їх усіма учасниками справи та відсутності в суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин. Матеріали справи та позиція її учасника - третьої особи свідчать про те, що третя особа не визнавала обставини викладених у позовній заяві. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. У постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 675/2136/19 КЦС ВС зазначив, що суди не можуть покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши обставин справи. Тобто повинне мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для його задоволення. Схожі висновки КЦС ВС зробив у постанові від 22 листопада 2023 року у справі № 214/5134/22. В іншій справі (постанова КЦС ВС від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22) Верховний Суд зазначив, що заяви відповідачки, в яких вона відмовлялася від батьківських прав на дитину та визнавала позов про позбавлення її батьківських прав, не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства й не відповідає інтересам дитини. Також ВС наголосив, що саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 164 СК України для позбавлення батьківських прав. Судом встановлено, що між сторонами мають місце правовідносини щодо захисту інтересів неповнолітньої дитини, що регулюються Сімейним кодексом України. Позов про позбавлення батьківських прав позивачем обґрунтовується на підставі п.2 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України. Відповідно до вказаної норми права мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] , [INFO] , є матір`ю: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується записами даних про батьків у свідоцтві про народження: серії [NUMBER] , виданому 28.04.2011 року за актовим записом №9, місце державної реєстрації: Фараонівська сільська рада Саратського району Одеської області. Відповідачка щодо дитини [PERSON] є матір`ю-одиначкою, дані про батька в актовий запис внесені зі слів матері відповідно до ст. 135 СК України, про що свідчить копія актового запису про народження №9 від 28.04.2011 року. Дитина [PERSON] зареєстрований разом із позивачем за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою старости Фараонівського старостинського округу та дитиною опікується дідусь [PERSON] та бабуся [PERSON] , що підтверджується довідкою КП «Саратський ЦПМСД». Згідно актів обстеження житлово-побутових умов дитини [PERSON] , та акту обстеження умов проживання, вбачається, що дитина проживає з дідусем та бабусею в с.Фараонівка Білгород-Дністровського району Одеської області, мати разом з своїм чоловіком з яким уклала шлюб 27.09.2022 року та 23.04.2024 року розірвала шлюб, проживають в [ADDRESS] . В будинку бабусі [PERSON] та дідуся [PERSON] за адресою: [ADDRESS] для дитини створені всі умови для проживання та розвитку. Позивач за місцем проживання характеризується позитивно, має задовільний стан здоров`я, є інвалідом 3 групи, отримує пенсію по інвалідності. 24.09.2024 року Петропавлівська сільська рада Білгород-Дністровського району Одеської області затвердила висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] , яка є матір`ю малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , оскільки остання не приймає участі у вихованні дитини, не піклується про духовний та фізичний розвиток дитини, не здійснює підготовку до дорослого життя та не проявляє інтересу до внутрішнього світу дитини. Заслуханий в судовому засіданні малолітній [PERSON] , [INFO] у присутності магістра психології [PERSON] суду показав, що майже все життя проживає з дідусем [PERSON] та бабусею [PERSON] в належному їм будинку в с.Фараонівка Білгород-Дністровського району Одеської області. Саме вони опікуються ним та він ходить у цьому селі до школи. Мати проживає у іншому селі в с.Михайлівка Білгород-Дністровського району Одеської області, але дуже рідко з ним спілкується по телефону, а останній час взагалі не спілкується. Йому добре у дідуся, дід його всьому навчає. Мати не допомогає йому, все що в нього є, це завдяки діду та бабусі. Верховний Суд наголошує, що думка дитини у вирішенні спору про позбавлення батьківських прав є важливою, проте вона не може бути вирішальною, як не може бути безумовним свідченням того, що позбавлення батьківських прав призведе до забезпечення якнайкращих інтересів дитини. Допитаний в судовому засіданні у якості свідків [PERSON] суду пояснив, що знає сім`ю позивача та постійно спілкується з ними, йому відомо, що відповідачка, яка є дочкою позивача, залишила своїм батькам дитину, сина [PERSON] та виїхала з села. Саме позивач та його дружина опікуються онуком, який вже ходить до школи. Допитана в судовому засіданні у якості свідка [PERSON] суду пояснила, що відповідачка є її та позивача рідною дочкою. Вона не перебувала у зареєстрованому шлюьбі, але співмешкала та народиоа сина [PERSON] , [INFO] . З самого народження дитини відповідачка десь років чотири проживала з ними, а потім виїхала з села та залишили їм з чоловіком дитину. Вони повністю утримують дитину, опікуються нею, створили для дитини всі умови, в селі він ходить до школи. Натомість відповідачка не допомогає дитини, не спілкується з нею, взагалі відсторонилась. Проживає в сусідньому селі, але не спілкується з сином. Спочатку телефонувала йому, а на даний не цікавиться сином, якому вже 13 років. Весь цей час дитина проживає з ними в с.Фараонівка. Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Як передбачено ст. 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від: 07 лютого 2024 року у справі № 455/307/22 (провадження № 61-16965св23),22 листопада 2023 року у справі № 1915/2789/12 (провадження № 61-14726св23), 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), на які, у тому числі, посилалася заявниця. Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17. Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22 (провадження № 61-16164св23), від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22 (провадження № 61-14340св23), від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20 (провадження № 61-1544св21),та інші). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58). ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13). Також ЄСПЛ наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх воз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11). Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. У постанові від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) Верховний Суд зазначив, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини». За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини». З урахуванням цього, суд констатує, що судова практика у цій категорії справ є сталою і підстави для відступлення від вказаних висновків можливі лише фактичних обставин конкретної справи й доказування. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З наведеного випливає, що доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено саме на позивача. З огляду на наведені вище обставини, суд визнає поведінку відповідача ухиленням від виконання батьківських обов`язків по вихованню дитини, що згідно п. 2 ч.1 ст. 164 СК України, є підставою для позбавлення його батьківських прав. Оцінивши в сукупності надані докази по справі, висновок Служби у справах дітей Петропавлівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, затверджений рішенням № 104 від 24 вересня 2024 року, про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо малолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] , враховуючи інтереси дитини, суд вважає, що є правові підстави для позбавлення [PERSON] батьківських прав. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved