Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області, про позбавлення батьківських прав та збільшення розміру аліментів. Свій позов мотивувала тим, що з 01 червня 2011 року по 27 березня 2013 року вона з відповідачем знаходилась в зареєстрованому шлюбі, який 27 березня 2013 року було розірвано рішенням Дзержинського міського суду Донецької області. За час перебування у шлюбних відносинах народилась донька [PERSON] , [INFO] . 20 січня 2015 року вона уклала шлюб із [PERSON] та змінила прізвище на « [PERSON] ». У цьому шлюбі у них народилась друга донька. Також відповідно до рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 24 грудня 2012 року з [PERSON] на її користь було стягнуто аліменти на утримання доньки у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття дитини, щомісяця, починаючи з 20 грудня 2012 року. Відповідач аліменти не платить, відповідно виникла заборгованість. Участі у вихованні доньки не приймає, з серпня 2013 року взагалі припинив спілкування з дитиною, не цікавиться її життям, здоров`ям, фізичним та духовним розвитком, шкільним навчанням та матеріальним становищем дитини. Донька не пам`ятає і не знає свого батька, оскільки за весь цей час він не приїздив до дитини, не спілкується навіть по телефону. З огляду на зазначене, позивачка просить позбавити [PERSON] батьківських прав. Також позивачка просить збільшити розмір аліментів, які стягуються з відповідача з 1/4 частини на 1/3 частину, оскільки витрати на утримання доньки [PERSON] зросли, у неї народилась ще одна дитина, змінився її матеріальний та сімейний стан. Ухвалою суду від 17.10.2024 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 05.12.2024 підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні [PERSON] позов підтримала та просила задовольнити з підстав, викладених у позові. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, надали заяву про розгляд справи без участі їх представника. Відповідач, сповіщений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, відзив на позов не надав. Згідно зі ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив і якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що позивачка мешкає в будинку навпроти разом з двома дітьми - доньками [PERSON] та [PERSON] , також з ними живе її мама і бабуся. Свідок не бачив, щоб ще хтось проживав з ними в будинку чи приїздив до них. Батька [PERSON] свідок ніколи не бачив, [PERSON] батьком називає теперішнього чоловіка позивачки. Також зазначив, що він раніше навіть не знав, що це не її рідний батько. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивачка є її сусідкою, живуть поруч з ними з літа 2022 року. Разом з позивачкою живе її мама, бабуся та дві доньки та її чоловік, який зараз проходить службу в ЗСУ. Батька [PERSON] вона за цей час жодного разу не бачила. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона разом з позивачкою як внутрішньо переміщені особи приїхала сюди з м. Торецьк, вона є подругою її мами, знає їх родину з 2011 року, була на весіллі позивачки та відповідача, а потім з ними проживали в м. Торецьк в одному будинку. Коли у позивачки з відповідачем народилась донька [PERSON] , через кілька місяців вони перестали спілкуватись та проживати разом. З того часу свідок не бачила [PERSON] .. Дитині на той момент було менше року, батько до дитини не приїздив, не спілкувався, тому дитина не знає свого батька та навіть не згадує про нього. Свідку відомо, що жодних повідомлень, подарунків дитині від батька за весь цей час не було. Суд, вислухавши пояснення позивачки, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 27 березня 2013 року у справі №225/993/13-ц, яке набрало законної сили 07 квітня 2013 року, розірвано шлюб, укладений 01 червня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] , дошлюбне прізвище « [PERSON] », зареєстрований виконкомом Шабельківської селищної ради м. Краматорськ Донецької області, актовий запис №16. Після розірвання шлюбу позивачці залишено прізвище « [PERSON] » (а.с.10). [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 18 квітня 2012 року (а.с. 5). 20 січня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дзержинського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №12. Позивачем змінено прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с. 6). Відповідно до довідки виконавчого комітету Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області №364 від 11.09.2024 [PERSON] , [INFO] , з 26.08.2022 взята на облік як внутрішньо переміщена особа та проживає разом з двома доньками: [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 15). Згідно інформації від 23.09.2024 за вих. №1594/01.1-21, наданої виконавчим комітетом Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області, [PERSON] , [INFO] , на території громади не зареєстрований (а.с. 16). Відповідно до акту обстеження умов проживання від 15.11.2024 сім`я [PERSON] складається з 4 осіб: мати [PERSON] , донька [PERSON] , [PERSON] , чоловік [PERSON] , проживають за адресою: [ADDRESS] , санітарний стан житлових кімнат задовільний, у будинку чисто, створено всі умови для проживання, навчання, виховання та розвитку дітей (а.с.48). Виконавчий комітет Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області, як орган опіки та піклування, надав висновок №б/н від 11.12.2024 року, про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до його доньки [PERSON] . Свій висновок обґрунтували тим, що в органу опіки та піклування виконавчого комітету Великосорочинської сільської ради відсутні обґрунтовані підстави для встановлення факту ухилення останнім від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини, оскільки позивачем не надано документів на підтвердження заборгованості по аліментам, не можливо з`ясувати місце перебування [PERSON] та проінформувати його про порушене питання про позбавлення батьківських прав та його пояснення з приводу цього (а.с. 59-61). Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; зобов`язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно з ч.4 ст.155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до вимог п. 2 ч.1 ст.164 СК України, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно роз`яснень, викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30.03.2007 року, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків. Згідно ч.1 та ч.2 ст. 27 вказаної Конвенції, кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо (ухвала ВССУ від 01.11.2017 у справі № 211/559/16-ц). Європейський суд з прав людини зазначив, що між інтересами дитини і інтересами батьків має існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особливу увагу слід приділяти найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою і важливістю повинні переважати над інтересами батьків (рішення від 7 грудня 2006 по справі «HUNT v. UKRAINE», № 31111). Як стверджує позивачка й встановлено судом, відповідач свідомо самоусунувся від виконання батьківських обов`язків щодо своєї малолітньої доньки [PERSON] , не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не займається її вихованням, не цікавиться її навчанням, не спілкується з нею, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, морально та матеріально не утримує. Тож наведені докази, які описано вище, в їх сукупності належним чином підтверджують, що відповідач протягом тривалого часу ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню своєї малолітньої доньки, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України є підставою для позбавлення його батьківських прав. Зважаючи на встановлені в судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав обґрунтовані та підлягають задоволенню в інтересах неповнолітньої дитини. При цьому застосовуючи такий крайній захід, як позбавлення батьківських прав, суд також враховує, що у разі зміни обставин, що стали підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, він має право бути поновленим у батьківських правах відносно своєї дитини відповідно до положень ст.169 СК України. Щодо вимог позивачки про збільшення розміру аліментів, що стягуються з відповідача, суд прийшов до наступного висновку. Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 24 грудня 2012 року, справа № № 2-0512-2444-12 задоволено позов [PERSON] про стягнення із [PERSON] , [INFO] , аліментів на користь [PERSON] , [INFO] , на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття дитини, щомісяця, починаючи з 20.12.2012, на підставі якого видано виконавчий лист (а.с. 11, 12). Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Частиною 2 ст.182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 182 СК України). Відповідно до ст.192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них. Тобто, звертаючись до суду із позовом про збільшення розміру аліментів отримувач аліментів, відповідно до вимог ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, повинен довести те, що після визначення судом відповідного розміру аліментів, відбулись зміни в його матеріальному або сімейному стані або в матеріальному чи сімейному стані платника аліментів, погіршився стан його здоров`я чи поліпшення здоров`я платника аліментів, або існують інші обставини, визначені в Сімейному кодексі України, які свідчать про необхідність зміни розміру аліментів. Основним доводом позивачки для збільшення розміру аліментів є те, що у неї змінився матеріальний та сімейний стан, збільшились фінансові витрати на утримання доньки [PERSON] , в неї народилась ще одна дитина, крім того, збільшились ціни на всі товари та послуги. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позивачкою не надано суду жодних належних та допустимих доказів, які б давали підстави стверджувати про погіршення матеріального або сімейного стану позивачки. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про збільшення розміру аліментів на утримання доньки [PERSON] задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України сплачений позивачкою судовий збір в розмірі 1211,20 грн підлягає стягненню з відповідача на її користь. На підставі викладеного та

Outcome: partial