Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-18 00:00:00

Зміст позовних вимог та позиції учасників справи 03 січня 2025 року адвокат Габрильчук Є.В. звернувся до суду в інтересах позивача [PERSON] до відповідача [PERSON] з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача 4 300,00 доларів США у відшкодування матеріальної шкоди за розпискою від 30 березня 2023 року, 99,53 доларів США - 3% річних, 30 000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди та 10 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що відповідач [PERSON] 01 травня 2019 року близько 03:20 год. керував технічно справним автомобілем марки «ВМW» моделі «525», реєстраційний номер [NUMBER] , 2004 року випуску. При цьому рухався автомобільною дорогою по вулиці Центральна у с.Кримне Старовижівського району, у напрямку с.Любохини Старовижівського району. А поблизу багатоквартирного будинку № 16, порушив пункти 2.3 «б», 10.1, 11.3, 12.1, 12.2, 12.3 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001року.Тоді ж останній діяв з необережності у формі злочинної недбалості, не передбачив можливості настання суспільно-небезпечних наслідків. Хоча повинен і міг їх передбачити, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху, не врахував дорожню обстановку, стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним. Через що втратив контроль над автомобілем та здійснив виїзд на зустрічну смугу руху, що призвело до дорожньо-транспортної пригоди - зустрічного зіткнення з мотоциклом марки «SHINERAY», моделі «XY200-4 Intruder», реєстраційний номер [NUMBER] , 2018 року випуску. Останнім транспортним засобом керував позивач - [PERSON] , житель [ADDRESS]. У результаті дорожньо-транспортної пригоди водій мотоцикла - позивач [PERSON] отримав тілесні ушкодження у вигляді відкритого оскольчастого перелому правої стегнової кістки в середній третині зі зміщенням. Згідно із висновком судово-медичної експертизи № 109 від 17 липня 2019 року по ступеню тяжкості відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень по ознаці небезпеки для життя в момент заподіяння. Вироком від 12 липня 2023 року у справі № 168/862/20 Ковельського міськрайонного суду Волинської області відповідача [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України і призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки без позбавлення права керування транспортними засобами. На підставі статті 75 Кримінального кодексу України відповідача [PERSON] звільнено від відбуття призначеного основного покарання, якщо він протягом іспитового строку в 1 (один) рік не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки. У відповідності до інформації Єдиного державного реєстру судових рішень вищевказане судове рішення набрало законної сили 14 серпня 2023 року. Сторони з метою врегулювання питання щодо відшкодування [PERSON] матеріальної шкоди, яка була завдана [PERSON] внаслідок вчинення кримінального правопорушення та нанесення тяжких тілесних ушкоджень позивачу, обумовили наступні порядок та умови такого відшкодування. 30 березня 2023 року відповідач [PERSON] власноруч написав позивачу розписку про те, що він ( [PERSON] ) з метою відшкодування матеріальної шкоди, яка була ним завдана здоров`ю позивачу [PERSON] через вчинення дорожньо-транспортної пригоди, зобов`язується сплатити на користь останнього 7 500 (сім тисяч п`ятсот) доларів США. Вказані кошти відповідач зобов`язався сплатити наступним чином: 2 000,00 доларів США - в день видачі розписки, решту суми в розмірі 5 500, 00 доларів США - щомісячно 25 числа по 300,00 доларів США. Таким чином, позивач вважає, що відшкодування шкоди мало б бути здійснене за наступним графіком: 2000 (дві тисячі) доларів США - 30.03.2023 року; 300 (триста) доларів США - 25.04.2023 року; 300 (триста) доларів США - 25.05.2023 року; 300 (триста) доларів США - 25.06.2023 року; 300 (триста) доларів США - 25.07.2023 року; 300 (триста) доларів США - 25.08.2023 року; 300 (триста) доларів США - 25.09.2023 року; 300 (триста) доларів США - 25.10.2023 року; 300 (триста) доларів США - 25.11.2023 року; 300 (триста) доларів США - 25.12.2023 року; 300 (триста) доларів США - 25.01.2024 року; 300 (триста) доларів США - 25.02.2024 року; 300 (триста) доларів США - 25.03.2024 року; 300 (триста) доларів США - 25.04.2024 року; 300 (триста) доларів США - 25.05.2024 року; 300 (триста) доларів США - 25.06.2024 року; 300 (триста) доларів США - 25.07.2024 року; 300 (триста) доларів США - 25.08.2024 року; 300 (триста) доларів США - 25.09.2024 року; 100 (сто) доларів США - 25.10.2024 року. Позивач [PERSON] зазначив, що відповідач [PERSON] в день написання розписки віддав позивачу 2 000,00 доларів США. В подальшому [PERSON] також чотири рази здійснив платежі, а саме: 03.05.2023 року на суму 300 (триста) доларів США; 29.05.2023 року на суму 300 (триста) доларів США; 29.06.2023 року на суму 300 (триста) доларів США; 29.07.2023 року на суму 300 (триста) доларів США. Таким чином позивач [PERSON] вважає, залишок заборгованості щодо відшкодування матеріальної шкоди за розпискою становить 4 300,00 доларів США (що за офіційним курсом Національного банку України станом на дату подачі позовної заяви становить 180 041,23 грн. Оскільки відповідач [PERSON] не відшкодовує в добровільному порядку матеріальну шкоду за розпискою, що зумовлює необхідність у зверненні до суду з метою ефективного захисту прав позивача. Позивач [PERSON] вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню та з відповідача на користь позивача слід стягнути в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 4 300,00 доларів США за розпискою від 30 березня 2023 року. Окрім того позивач просить суд стягнути на його користь з відповідача 99,53 доларів США - 3% річних. Бо боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При розрахунку 3 % річних за основу взяв прострочену суму, визначену у розписці, а не її еквівалент у національній валюті України. З % річних розрахував з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті - доларах США, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у розписці для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Позивач [PERSON] навів розрахунок 3 % річних, Відповідно до нього: всього штрафних санкцій: 99,53 доларів США, (що за офіційним курсом Національного банку України станом на дату подачі позовної заяви становить 4 167,92 грн. Останній вважає, що стягнення з відповідача трьох процентів річних від простроченої суми також підлягають задоволенню, оскільки їх стягнення передбачено нормами ЦК України, їх розрахунок зроблений стороною позивача у відповідності до вимог чинного законодавства. Також позивач [PERSON] просить суд стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду. Позивач вважає, що у зв`язку з незаконними діями відповідача: відсутність відшкодування матеріальної шкоди, що була завдана позивачу через вчинення дорожньо-транспортної пригоди; вчинення кримінального правопорушення та нанесення тілесних йому ушкоджень у вигляді відкритого оскольчастого перелому правої стегнової кістки в середній третині зі зміщенням, які згідно із висновком судово-медичної експертизи № 109 від 17 липня 2019 року по ступеню тяжкості відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень по ознаці небезпеки для життя в момент заподіяння, [PERSON] була спричинена моральна шкода. Моральна шкода,що була заподіяна позивачу, полягає в душевних стражданнях. Бо останній зазнав, що це призвело до зміни його звичайного способу життя. Адже грошові кошти, які мав відшкодовувати відповідач мали бути спрямовані на реабілітацію та відновлення здоров`я позивача. Що, в свою чергу, вимагало додаткових зусиль для організації життя протягом тривалого часу, а також зумовило пошук додаткових джерел заробітку для належного лікування та відновлення здоров`я. Тому позивач [PERSON] вважає, що з урахуванням вимог розумності та справедливості, враховуючи характер порушення прав позивача та глибину душевних страждань, ступень вини особи, яка завдала моральної шкоди, тяжкість вимушених змін в організації її життя, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, розмір моральної шкоди становив спочатку 30 000, 00 грн. А 07 лютого 2025 року подав заяву до суду про збільшення розміру позовних вимог, зокрема моральної шкоди до 50 000,00 грн. У своїй заяві про збільшення суми моральної шкоди позивач послався на вирок від 12 липня 2023 року у справі № 168/862/20 Ковельського міськрайонного суду Волинської області. Яким було встановлено вчинення кримінального правопорушення відповідачем та нанесення тілесних ушкоджень позивачу у вигляді відкритого оскольчастого перелому правої стегнової кістки в середній третині зі зміщенням, які згідно із висновком судово-медичної експертизи № 109 від 17 липня 2019 року по ступеню тяжкості відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень по ознаці небезпеки для життя в момент заподіяння. Вказану суму - 50 000. 00 грн. моральної шкоди просив позивач стягнути з відповідача. При цьому посилається у позовній заяві на частини 1, 2 статті 23, частину 1 статті 1167, частину 1 статті 1188 ЦК України. Також позивач просив суд стягнути на його користь 10 000,00 грн. витрат на професійну правничу. В обґрунтування цього зазначив, що в інтересах позивача діє адвокат Габрильчук Євгеній Віталійович, як адвокат Адвокатського об`єднання «Дженерал Лігал Груп» (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 1507 від 25 жовтня 2024 року), на підставі договору про надання правової допомоги. Зазначив, що позивачем за підготовку документів, подання позовної заяви до суду та правовий супровід під час розгляду даної справи в суді першої інстанції обумовлено сплатити адвокатському об`єднанню 10 000,00 грн. казав , що документи на підтвердження даних обставини будуть надані у передбачений статтею 141 ЦПК України строк. На момент звернення було суду надано лише ордер та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю. Явка сторін по справі та їх позиції у судовому засіданні. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився. Про дату час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Представника позивача [PERSON] - адвокат Габрильчук Є.В. в судовому засіданні позов підтримав з підстав, зазначених у його позовній заяві. Просив позов задовольнити повністю. Просив суд звернути увагу, що відмова позивача [PERSON] від відшкодування моральної шкоди стосувалася відмови в кримінальній справі, а не в даній цивільній. Тому наполягав на повному задоволенні позову. Разом з тим, заявив, що у разі задоволення позову вирішення питання про відшкодування витрат на правничу допомогу не вирішувати. Бо додатково подасть відповідну заяву в порядку статті 141 ЦПК України. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення поштових відправлень Процесуальні дії у справі 09 січня 2025 року ухвалою Старовижівського районного суду Волинської області відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи по суті за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 09 год. 00 хв. 30 січня 2025 року. 30 січня 2025 року ухвалою Старовижівського районного суду Волинської області закрито підготовче провадження у справі. Призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 09.00 год. 19 лютого 2025 року в приміщенні Старовижівського районного суду Волинської області за адресою: вул. Польова, 2 сел. Стара Вижівка Волинської області. Фактичні обставини справи, встановлені судом Відповідач [PERSON] 01 травня 2019 року близько 03:20 год. керував технічно справним автомобілем марки «ВМW» моделі «525», реєстраційний номер [NUMBER] , 2004 року випуску. При цьому рухався автомобільною дорогою по вул. Центральна у с.Кримне Старовижівського району, у напрямку с.Любохини Старовижівського району. А поблизу багатоквартирного будинку № 16 по вул.Центральна у с.Кримне, порушив пункти 2.3 «б», 10.1, 11.3, 12.1, 12.2, 12.3 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001року.Тоді ж останній діяв з необережності у формі злочинної недбалості, не передбачив можливості настання суспільно-небезпечних наслідків. Хоча повинен і міг їх передбачити, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху, не врахував дорожню обстановку, стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним. Через що втратив контроль над автомобілем та здійснив виїзд на зустрічну смугу руху, що призвело до дорожньо-транспортної пригоди - зустрічного зіткнення з мотоциклом марки «SHINERAY», моделі «XY200-4 Intruder», реєстраційний номер [NUMBER] , 2018 року випуску. Останнім транспортним засобом керував позивач - [PERSON] , житель [ADDRESS]. У результаті дорожньо-транспортної пригоди водій мотоцикла - позивач [PERSON] отримав тілесні ушкодження у вигляді відкритого оскольчастого перелому правої стегнової кістки в середній третині зі зміщенням. Згідно із висновком судово-медичної експертизи № 109 від 17 липня 2019 року по ступеню тяжкості відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень по ознаці небезпеки для життя в момент заподіяння. Вироком від 12 липня 2023 року у справі № 168/862/20 Ковельського міськрайонного суду Волинської області відповідача [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України і призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки без позбавлення права керування транспортними засобами. На підставі статті 75 Кримінального кодексу України відповідача [PERSON] звільнено від відбуття призначеного основного покарання, якщо він протягом іспитового строку в 1 (один) рік не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки. У відповідності до інформації Єдиного державного реєстру судових рішень вищевказане судове рішення набрало законної сили 14 серпня 2023 року. Сторони з метою врегулювання питання щодо відшкодування [PERSON] матеріальної шкоди, яка була завдана [PERSON] внаслідок вчинення кримінального правопорушення та нанесення тяжких тілесних ушкоджень позивачу, обумовили наступні порядок та умови такого відшкодування. 30 березня 2023 року відповідач [PERSON] власноруч написав позивачу розписку про те, що він ( [PERSON] ) з метою відшкодування матеріальної шкоди, яка була ним завдана здоров`ю позивачу [PERSON] через вчинення дорожньо-транспортної пригоди, зобов`язується сплатити на користь останнього 7 500, 00 доларів США. Вказані кошти відповідач зобов`язався сплатити наступним чином: 2 000,00 доларів США - в день видачі розписки, решту суми в розмірі 5 500,00 доларів США - щомісячно 25 числа по 300,00 доларів США. У судовому засіданні встановлено, що розписка 30 березня 2023 року відповідача [PERSON] написана ним добровільно,власноручно і не передбачає пунктів його відповідальності у разі її невиконання боржником. Також розписка 30 березня 2023 року відповідача [PERSON] не містить та не передбачає можливості стягнення моральної шкоди на користь стягувача у випадках її невиконання. Таким чином,судом встановлено, що відповідач [PERSON] зобов`язувався сплачувати кошти за розпискою, а не відшкодовувати шкоду завдану позивачеві [PERSON] за наслідками ДТП за наступним графіком: 2000 (дві тисячі) доларів США - 30.03.2023 року; 300 (триста) доларів США - 25.04.2023 року; 300 (триста) доларів США - 25.05.2023 року; 300 (триста) доларів США - 25.06.2023 року; 300 (триста) доларів США - 25.07.2023 року; 300 (триста) доларів США - 25.08.2023 року; 300 (триста) доларів США - 25.09.2023 року; 300 (триста) доларів США - 25.10.2023 року; 300 (триста) доларів США - 25.11.2023 року; 300 (триста) доларів США - 25.12.2023 року; 300 (триста) доларів США - 25.01.2024 року; 300 (триста) доларів США - 25.02.2024 року; 300 (триста) доларів США - 25.03.2024 року; 300 (триста) доларів США - 25.04.2024 року; 300 (триста) доларів США - 25.05.2024 року; 300 (триста) доларів США - 25.06.2024 року; 300 (триста) доларів США - 25.07.2024 року; 300 (триста) доларів США - 25.08.2024 року; 300 (триста) доларів США - 25.09.2024 року; 100 (сто) доларів США - 25.10.2024 року. Чого відповідач по справі - [PERSON] не зробив. Разом з тим, судом встановлено, що відповідач [PERSON] в день написання розписки віддав позивачу 2 000,00 доларів США. В подальшому [PERSON] також чотири рази здійснив платежі, а саме: 03.05.2023 року на суму 300 (триста) доларів США; 29.05.2023 року на суму 300 (триста) доларів США; 29.06.2023 року на суму 300 (триста) доларів США; 29.07.2023 року на суму 300 (триста) доларів США. Таким чином судом встановлено,що , залишок заборгованості за розпискою від 30 березня 2023 року, а не сума відшкодовування за шкоду, завдану відповідачем позивачеві [PERSON] за наслідками ДТП становить 4 300,00 доларів США (що за офіційним курсом Національного банку України станом на день ухвалення рішення становить 178 751, 00 грн.). Судом також встановлено, що відповідач [PERSON] в добровільному порядку зазначені в розписці від 30 березня 2023 року кошти,що залишилися неповернутими в сумі 4 300,00 доларів США на момент звернення до суду позивачу не повернув. Під час судового розгляду встановлено, що представник позивача [PERSON] - адвокат Габрильчук Є.В. обґрунтовує свої позовні вимоги про стягнення з відповідача суми 4 300,00 доларів США як відшкодування матеріальної шкоди, заподіяну позивачеві. При цьому посилається на статті 22, 1166, 1187, 1188 ЦК України як на підставу деліктних зобов`язань. При цьому суд акцентує увагу на тому, що Деліктне зобов`язання - це зобов`язання в якому особа, яка про\-типравно заподіяла шкоду іншій особі або майну цієї особи, зо\-бов`язана відшкодувати її, а потерпіла особа має право вимагати тако\-го відшкодування в повному обсязі. Також судом встановлено у відповідності до інформації Єдиного державного реєстру судових рішень вирок від 12 липня 2023 року у справі № 168/862/20 Ковельського міськрайонного суду Волинської області, яким відповідача [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України набрав законної сили 14 серпня 2023 року. Згідно частини 6 статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Також судом встановлено, що згідно вироку від 12 липня 2023 року у справі № 168/862/20 Ковельського міськрайонного суду Волинської області відповідно до пункту 7.1 вироку потерпілий [PERSON] у судовому засіданні 30 березня 2023 року надав суду письмову заяву про відсутність до [PERSON] жодних претензій, яку суд розцінив як відмову від цивільного позову. Ковельський міськрайонний суд послався на таке: що згідно із частиною першою статті 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому. Залишення цивільного позову без розгляду можливе лише у випадках виправдання обвинуваченого (частина третя статті 129 КПК) або неприбуття в судове засідання цивільного позивача (частина перша статті 326 КПК). Відповідно до частини третьої статті 61 КПК України цивільний позивач має права та обов`язки, передбачені цим Кодексом для потерпілого, в частині, що стосуються цивільного позову, а також має право підтримувати цивільний позов або відмовитися від нього до видалення суду в нарадчу кімнату для ухвалення судового рішення. Відповідно до частини п`ятої статті 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом. Тому, Ковельський міськрайонний суд, враховуючи, що потерпілий [PERSON] фактично відмовився від позову до обвинуваченого [PERSON] , і таку відмову судом прийнято, тому суд вважав, що провадження у справі належить закрити. І в пункті 4 резолютивної частини вироку вирішив: 4. Провадження у справі за цивільним позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення шкоди закрити. Щодо стягнення 3% річних, то як встановлено було судом, розписка 30 березня 2023 року відповідача [PERSON] написана ним добровільно,власноручно і не передбачала пунктів його відповідальності у разі її невиконання боржником. Також розписка 30 березня 2023 року відповідача [PERSON] не містила та не передбачала можливості стягнення моральної шкоди на користь стягувача у випадках її невиконання. Суд погоджується з тим, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При розрахунку 3 % річних за основу бере прострочену суму, визначену у розписці, а не її еквівалент у національній валюті України. З % річних розраховує з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті - доларах США, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у розписці для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Суд погоджується із позивачем [PERSON] щодо розрахунку 3 % річних, Відповідно до нього : всього штрафних санкцій: 99,53 доларів США, (що за офіційним курсом Національного банку України станом на день ухвалення рішення становить 4 137,46 грн.). Щодо стягнення моральної шкоди, то в судовому засіданні встановлено, що розписка 30 березня 2023 року відповідача [PERSON] не містила та не передбачала можливості стягнення моральної шкоди на користь стягувача у випадках її невиконання. Судом також встановлено, що 03 січня 2025 року адвокат Габрильчук Є.В. звернувся до суду в інтересах позивача [PERSON] до відповідача [PERSON] з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача 4 300,00 доларів США у відшкодування матеріальної шкоди за розпискою від 30 березня 2023 року, 99,53 доларів США - 3% річних, 30 000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди та 10 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу. При цьому обґрунтовував свої позовні вимоги, виходячи із деліктних зобов`язань між сторонами. Що на думку суду є помилковим. Бо судом у судовому засіданні встановлено, що 30 березня 2023 року відповідач [PERSON] власноруч написав позивачу розписку про те, що він ( [PERSON] ) з метою відшкодування матеріальної шкоди, яка була ним завдана здоров`ю позивачу [PERSON] через вчинення дорожньо-транспортної пригоди, зобов`язується сплатити на користь останнього 7 500,00 доларів США. Вказані кошти відповідач зобов`язався сплатити наступним чином: 2 000,00 доларів США - в день видачі розписки, решту суми в розмірі 5 500,00 доларів США - щомісячно 25 числа по 300,00 доларів США Вищевказані обставини зазначені у борговій розписці, що була досліджена під час судового розгляду даної справи встановлено, що боргова розписка була підписана особисто відповідачем Підписана відповідачем вищевказана розписка, на яку позивач посилається, як на підставу своїх позовних вимог, відповідає вимогам цивільного законодавства, зокрема, вимогам статті 205 ЦК України. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно із частинами першою та третьою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця, а також, що позичальник зобов`язується повернути позику. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Судом встановлено, що відповідно до розписки 30 березня 2023 року відповідач [PERSON] про те, що він з метою відшкодування матеріальної шкоди, яка була ним завдана здоров`ю позивачу [PERSON] через вчинення дорожньо-транспортної пригоди, зобов`язується сплатити на користь [PERSON] 7 500,00 доларів США. Кошти відповідач [PERSON] від [PERSON] не отримував. Тому суд висновує, що в даному випадку має місце неналежне виконання саме договірних правовідносин, а не деліктних, як про це зазначає позивач у позовній заяві. Разом з тим, у разі неправильної кваліфікації позивачами змісту правовідносин не можуть наступати негативні для позивача наслідки, навіть за формальних підстав, тому що за змістом статті 13 ЦПК України мають значення вимоги та докази, на яких суд ґрунтує своє рішення. Помилка у визначенні правової природи юридичних фактів, здійсненої позивачами, не має істотного значення. Неправильна юридична інтерпретація фактів не може позбавити сторону в праві на судовий захист права, інакше порушується фундаментальне право особи на справедливий суд. Окрім того судом встановлено, що Ковельський міськрайонний суд, враховуючи, що потерпілий [PERSON] фактично відмовився від позову до обвинуваченого [PERSON] , і таку відмову судом прийнято, тому суд Вирішив, що провадження у справі за цивільним позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення шкоди слід закрити. Що і зробив. Також слід зауважити, що відповідно до частини 2 статті 256 ЦПК України, у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми права Частинами 1-4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - «ЦПК України») визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Так, статтею 81 ЦПК України встановлено правила обов`язку доказування і подання доказів в цивільній справі. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а частиною 5 вказаної статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України).Згідно ж з частиною 7 статті 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень .Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України). Заслухавши пояснення сторін,дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, судом встановлено наступне. Щодо застосування судом договірних, а не деліктних зобов`язань. Суд вважає, що відповідно до розписки 30 березня 2023 року відповідач [PERSON] з метою відшкодування матеріальної шкоди, яка була ним завдана здоров`ю позивачу [PERSON] через вчинення дорожньо-транспортної пригоди, зобов`язувався сплатити на користь [PERSON] 7 500,00 доларів США. Кошти відповідач [PERSON] від [PERSON] не отримував. Таким чином, за своєю суттю боргова розписка є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Тому суд висновує, що між сторонами виникли правовідносини на підставі договору позики. А зі змісту дослідженої судом розписки не вбачається отримання відповідачем від позивача грошових коштів саме в борг. Але встановлено обов`язок відповідача повернути грошові кошти позивачу. Тому суд висновує, що застосуванню до спірних правовідносин між позивачем та відповідачем підлягають норми цивільного законодавства, які регулюють договірні, а не деліктні зобов`язання, оскільки вчинення [PERSON] дорожньо-транспортної пригоди та заподіяння останнім позивачу внаслідок цього шкоди, не впливає на договірні правовідносини позивача та відповідача за борговою розпискою 30 березня 2023 року, не спростовує їх існування та не припиняє їх. Разом з тим, зазначивши, що правовідносини між позивачем та відповідачем мають договірний характер, суд висновує про відсутність підстав для відмови у позові. Хоча під час судового розгляду встановлено, що представник позивача [PERSON] - адвокат Габрильчук Є.В. обґрунтовує свої позовні вимоги про стягнення з відповідача суми 4 300 (чотири тисячі триста) доларів США як відшкодування матеріальної шкоди, заподіяну позивачеві. При цьому посилається на статті 22, 1166, 1187, 1188 ЦК України як на підставу деліктних зобов`язань. Бо відповідно до вимог статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. У статті 6 Конвенції закріплено принцип доступу до правосуддя. Стаття 13 Конвенції гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ вважають здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права. Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»). Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України в редакції, чинній на час звернення до суду, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. При цьому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Надаючи правову оцінку належності обраного заінтересованою особою способу захисту, суди повинні зважати і на його ефективність в контексті статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушене цивільне право чи інтерес підлягає судовому захисту у спосіб, який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають ураховувати його ефективність. Це означає лише те, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України і цей перелік не є вичерпним, про що прямо зазначено у вказаній статті. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до частини 1 статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Також у частині першій та пунктах 4, 5 частини третьої статті 175 ЦПК України в чинній редакції передбачено, що в позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні, та виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини. Отже, позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. У статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» закріплено завдання суду при здійсненні правосуддя та вказано, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. У статті 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 264 ЦПК України в чинній редакції при ухваленні рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus ). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, а ніж закон. Більш того, виходячи з положень ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах. Тому, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) та від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19) зроблено правовий висновок про те, що посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені в позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку із цим суд, з`ясувавши при розгляді справи, що позивач послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує в рішенні саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Тому суд висновує, що недоцільною буде відмова у позові через помилкове правове обґрунтування позовних вимог. Що було б перешкодою в доступі до правосуддя, а відтак - порушенням статті 6 Конвенції та статей 55, 124 Конституції України, оскільки позивач визначає предмет та підстави позову, а обов`язком суду є установлення обґрунтованості позову та вирішення спору по суті заявлених вимог з визначенням правовідносин сторін, що випливають зі встановлених обставин та правових норм, які підлягають застосуванню до цих правовідносин. А тому посилання представника позивача [PERSON] - адвоката Габрильчука Є.В. у позовній заяві на норми права, які не підлягають застосуванню в цій справі, не є підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки суд при вирішенні справи враховує підставу (обґрунтування) та предмет позовних вимог. Підставою позову є фактичні обставини, що наведені в заяві, тому зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Таким чином, визначення предмета та підстав спору є правом позивача, у той час як встановлення обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії, заява № 48778/99). У вказаній справі зміст позовних вимог становлять вимоги позивача щодо повернення відповідачем боргу за його ж розпискою. Тому суд погоджується із позивачем про те, що статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено,що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. У нашому випадку, сторони у добровільному порядку уклали Договір про відшкодування шкоди, яким визнали факт завдання потерпілому шкоди, вину винуватця, розмір шкоди, порядок та строки її відшкодування. Згідно із частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Правильне встановлення змісту правовідносин між сторонами визначає і способи захисту - примусове виконання в натурі обов`язків щодо повернення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення (частина друга статті 625 ЦК України) та відшкодування моральної (немайнової) шкоди (стаття 23 ЦК України). У разі неправильної кваліфікації позивачами змісту правовідносин не можуть наступати негативні для позивача наслідки, навіть за формальних підстав, тому що за змістом статті 13 ЦПК України мають значення вимоги та докази, на яких суд ґрунтує своє рішення. Помилка у визначенні правової природи юридичних фактів, здійсненої позивачами, не має істотного значення. Неправильна юридична інтерпретація фактів не може позбавити сторону в праві на судовий захист права, інакше порушується фундаментальне право особи на справедливий суд. Суд, який розглядає справу, має право і зобов`язаний самостійно визначити та кваліфікувати правовідносини, які виникли між сторонами, та застосувати відповідну норму права чи закон, який регулює спірні правовідносини. Відмовою в задоволенні позову з підстав неналежного правового обґрунтування позивачами підстав позову фактично встановлено обмеження самої можливості розгляду заявленого позивачами позову та не враховано гарантованого національним і міжнародним законодавством права особи на доступ до правосуддя. Що узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду (постанова від 08 червня 2021 року, справа № 662/397/15-ц, провадження № 14-20цс21). Щодо стягнення грошових сум за борговою розпискою. Згідно статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Положеннями статтей 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Положеннями статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. У відповідності до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). В судовому засіданні встановлено, що 30 березня 2023 року відповідач [PERSON] власноруч написав позивачу розписку про те, що він ( [PERSON] ) з метою відшкодування матеріальної шкоди, яка була ним завдана здоров`ю позивачу [PERSON] через вчинення дорожньо-транспортної пригоди, зобов`язується сплатити на користь останнього 7 500 (сім тисяч п`ятсот) доларів США. Вказані кошти відповідач зобов`язався сплатити наступним чином: 2 000,00 доларів США - в день видачі розписки, решту суми в розмірі 5 500,00 доларів США - щомісячно 25 числа по 300,00 доларів США. Також судом встановлено, що відповідач [PERSON] зобов`язувався сплачувати кошти за розпискою, а не відшкодовувати шкоду завдану позивачеві [PERSON] за наслідками ДТП за наступним графіком: 2000 (дві тисячі) доларів США - 30.03.2023 року; 300 (триста) доларів США - 25.04.2023 року; 300 (триста) доларів США - 25.05.2023 року; 300 (триста) доларів США - 25.06.2023 року; 300 (триста) доларів США - 25.07.2023 року; 300 (триста) доларів США - 25.08.2023 року; 300 (триста) доларів США - 25.09.2023 року; 300 (триста) доларів США - 25.10.2023 року; 300 (триста) доларів США - 25.11.2023 року; 300 (триста) доларів США - 25.12.2023 року; 300 (триста) доларів США - 25.01.2024 року; 300 (триста) доларів США - 25.02.2024 року; 300 (триста) доларів США - 25.03.2024 року; 300 (триста) доларів США - 25.04.2024 року; 300 (триста) доларів США - 25.05.2024 року; 300 (триста) доларів США - 25.06.2024 року; 300 (триста) доларів США - 25.07.2024 року; 300 (триста) доларів США - 25.08.2024 року; 300 (триста) доларів США - 25.09.2024 року; 100 (сто) доларів США - 25.10.2024 року. Чого відповідач по справі - [PERSON] не зробив. Разом з тим, судом встановлено, що відповідач [PERSON] в день написання розписки віддав позивачу 2 000,00 доларів США. В подальшому [PERSON] також чотири рази здійснив платежі, а саме: 03.05.2023 року на суму 300 (триста) доларів США; 29.05.2023 року на суму 300 (триста) доларів США; 29.06.2023 року на суму 300 (триста) доларів США; 29.07.2023 року на суму 300 (триста) доларів США. Таким чином судом встановлено, що залишок заборгованості за розпискою від 30 березня 2023 року становить 4 300,00 доларів США (що за офіційним курсом Національного банку України станом на день ухвалення рішення становить 178 751, 00 грн.). Судом також встановлено, що відповідач [PERSON] в добровільному порядку зазначені в розписці від 30 березня 2023 року кошти,що залишилися неповернутими в сумі 4 300,00 доларів США на момент звернення до суду позивачу не повернув. Зазначені обставини підтверджуються поясненнями представника позивача, долученими до справи письмовими доказами та ці обставини ніким з учасників процесу не оспорювались. Згідно з приписами статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до статей 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з вимогами статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами, а приписами статті 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з приписами статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Враховуючи встановлені судом обставини та вищезазначені положення цивільного законодавства суд висновує про таке: позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню та на користь позивача з відповідача слід стягнути 4 300 (чотири тисячі триста) доларів США за розпискою від 30 березня 2023 року для примусового виконання договірних зобов`язань відповідача перед позивачем. При цьому, суд враховує ту обставину, що як укладення, так і виконання договірних грошових зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Щодо стягнення 3% річних Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Що узгоджується із висновком Верховного Суду (постанова від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц). Тому суд висновує, що 3 % річних, передбачені статтею 625 ЦК України, можуть бути визначені у доларах США та нараховуватися, виходячи із простроченої суми, вираженої у відповідній грошовій валюті. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при розрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Суд погоджується із таким розрахунком позивача 3 % річних у доларах США: Період прострочення грошового зобов`язання:Кількість днів у періодіСума з 26/08/2023 до 25/09/2023: 300,00 x 3 % х 31 : 365 : 100 31 0,76 з 26/09/2023 до 25/10/2023: 600,00 x 3 % х 30 : 365 : 100 30 1,48 3 26/10/2023 до 25/11/2023: 900,00 x 3 % х 31 : 365 : 100 31 2,29 3 26/11/2023 до 25/12/2023: 1200,00 x 3 % х 30 : 365 : 100 30 2,96 3 26/12/2023 до 31/12/2023: 1500,00 x 3 % х 6 : 365 : 100 6 0,74 3 01/01/2024 до 25/01/2024: 1500,00 x 3 % х 25 : 366 : 100 25 3,07 з 26/01/2024 до 25/02/2024: 1800,00 x 3 % х 31 : 366 : 100 31 4,57 з 26/02/2024 до 25/03/2024: 2100,00 x 3 % х 29 : 366 : 100 29 4,99 з 26/03/2024 до 25/04/2024: 2400,00 x 3 % х 31 : 366 : 100 31 6,10 з 26/04/2024 до 25/05/2024: 2700,00 х 3 % х 30 : 366 : 100 30 6,64 з 26/05/2024 до 25/06/2024: 3000,00 x 3 % х 31 : 366 : 100 31 7,62 з 26/06/2024 до 25/07/2024: 3300,00 x 3 % х 30 : 366 : 100 30 8,11 з 26/07/2024 до 25/08/2024: 3600,00 x 3 % х 31 : 366 : 100 31 9,15 з 26/08/2024 до 25/09/2024: 3900,00 x 3 % х 31 : 366 : 100 31 9,91 3 26/09/2024 до 25/10/2024: 4200,00 х 3 % х ЗО : 366 : 100 30 10,33 3 26/10/2024 до 23/12/2024: 4300,00 x 3 % х 59 : 366 : 100 59 20,80 Всього штрафних санкцій: 99,53 доларів США, (що за офіційним курсом Національного банку України станом на день ухвалення рішення становить 4 137,46 грн.). Відповідно до статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. У відповідності до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливістю виконання ним боргового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тому суд висновує, що позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача трьох процентів річних від простроченої суми також підлягають задоволенню, оскільки їх стягнення передбачено нормами ЦК України, їх розрахунок зроблений стороною позивача правильно у відповідності до вимог чинного законодавства. А тому із [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути 3 % річних в розмірі 99,53 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на день ухвалення рішення становить 4 137,46 грн. Щодо стягнення моральної шкоди Статтями 23, 1167 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, крім іншого, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Приписами статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно з пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року (з наступним змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може проявлятися, зокрема: в моральних переживаннях в зв`язку з порушенням права власності. Як зазначено у пункті 9 вказаної Постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Між тим, до істотних обставин, що підлягають з`ясуванню судом та доведенню сторонами у такому спорі, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення; при цьому позивач зобов`язаний довести протиправність поведінки відповідача, розмір заподіяної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Відповідно до постанови Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2021 року у справі № 766/21131/18 (провадження № 61-18770св19), аналіз положень статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. З огляду на вищевикладене, для покладення відповідальності на заподіювача моральної шкоди необхідна сукупність таких обов`язкових умов: наявність моральної шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою заподіювача і шкодою, вина в заподіянні шкоди. Згідно з положеннями статті 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. В судовому засіданні судом встановлено, що умовами боргової записки 30 березня 2023 року стягнення моральної шкоди не було передбачено. Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди, оскільки відшкодування моральної шкоди у разі порушення зобов`язання (стаття 611 ЦПК України) може здійснюватися виключно у випадках, що прямо передбачені законом, а також якщо умови про відшкодування передбачені укладеним договором ( постанова від 20 березня 2019 року, справа № 761/26293/16-ц, провадження № 14-64цс19). Враховуючи вищезазначене, а також те, що сторонами у борговій розписці 30 березня 2023 року не було передбачено відшкодування відповідачем моральної шкоди за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, суд приходить до висновку про необґрунтованість цих позовних вимог. Окрім того, судом було встановлено, що у даному випадку мають місце не деліктні зобов`язання між сторонами, а договірні. Спір між сторонами виник через невиконання договірних зобов`язань, якими не було передбачено відшкодування моральної шкоди. При цьому всьому позивачем [PERSON] та його захисником - адвокатом Габрильчуком Є.В. на виконання вказаних вимог законодавства не доведено протиправність поведінки особи, яка завдала позивачу моральної шкоди, не надано суду належних доказів того, що позивачу [PERSON] було заподіяну моральну шкоду, яку останній з врахуванням збільшених позовних вимог із 30 000.00 грн. оцінив у розмірі 50 000.00 грн., не доведено причинно-наслідковий зв`язок між завданою позивачу шкодою та діями з боку відповідача, що унеможливлює задоволення позову у цій частині. Тому судом і не враховано висновок про відступ Великої Палати Верховного Суду від відповідного висновку про застосування статей 4 та 22 Закону про захист прав споживачів, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64 цс 19) в частині застосування норм права при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди за порушення договору банківського вкладу. Бо, вирішуючи спір щодо відшкодування моральної шкоди за порушення споживчого договору, зокрема у справі про порушення банком зобов`язання з повернення вкладу, суди мали враховувати, що моральна шкода за порушення цивільно-правового договору як спосіб захисту суб`єктивного цивільного права може бути компенсована і в тому разі, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, і підлягала стягненню на підставі статей 16 та 23 ЦК України і статей 4 та 22 Закону про захист прав споживачів навіть у тих випадках, коли умовами договору право на компенсацію моральної шкоди не передбачено. Бо це стосувалося споживчого договору і не стосується даної справи та обставин, що тут склалися. Що узгоджується з матеріалами справи (постанова від 01 вересня 2020 року,справа № 216/3521/16-ц,провадження № 14-714 цс 19). А тому суд висновує, що в задоволенні позовної вимоги про стягнення з позивача [PERSON] на користь [PERSON] 50 000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди слід відмовити. Розподіл судових витрат Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до частини 6 статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно пунктів 2,6 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи; позивачі - у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Відповідно до пункту 35 постанови № 10 від 17 жовтня 2014 року (із змінами, внесеними згідно з Постановою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 25 вересня 2015 року) вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, якщо його також не звільнено від сплати цих витрат. Судом встановлено, що позивачем із врахуванням його збільшених позовних вимог було заявлено ціну позову 232 888,46 грн., що підлягало оплаті судовим розміром у сумі 2 328,88 грн. Ціна позову складалася із: - 4300,00 доларів США (що за офіційним курсом Національного банку України становить 178 751,00 грн.; - 99,53 доларів США, (що за офіційним курсом Національного банку України становить 4 137,46 грн.); - 50 000,00 грн. моральної шкоди. Судом встановлено, що підлягають до задоволення позовні вимоги: - 4300,00 доларів США (що за офіційним курсом Національного банку України станом на день ухвалення рішення становить 178 751,00 грн.); - 99,53 доларів США, (що за офіційним курсом Національного банку України станом на день ухвалення рішення становить 4 137,46 грн.). А всього - 182 888,46 грн., що становить 78,53%. А тому з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір у сумі 1833,99 грн. ( 2328,88 грн. х 78,53% : 100 = 1833,99 грн.). Курс долара США на дату ухвалення рішення становить 41,57 грн. за 1 долар США. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи, матеріали справи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Питання щодо стягнення 10 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу судом не вирішувалось. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial