Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-18 00:00:00

Представник позивача звернулася до суду з вище вказаним позовом, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 15.09.2015 року між [PERSON] та АТ «Ідея Банк» було укладено кредитний договір №Р99.198.71953. 25.07.2023 року між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «Свеа Фінанс» укладено договір факторингу №01.02-31/23, відповідно до умов якого право грошової вимоги за кредитним договором № Z75.22116.005382595 перейшло до ТОВ «ФК «ЄАПБ». Відповідач належним чином не виконав умови договору, в зв`язку з чим у нього перед ТОВ «Свеа Фінанс» є заборгованість в розмірі 21214,69 грн., яка складається з: заборгованість за основним боргом 00,26 грн.; заборгованість за іншими процентними платежами 21214,43 грн. Оскільки по теперішній час відповідач грошові кошти не повернула, а тому представник позивача був змушений звернутися до суду за захистом порушеного права та просить суд стягнути з відповідача заборгованість по кредитному договору та понесені судові витрати. 08 січня 2025 року ухвалою суду прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Не погодившись з позовом 31.01.2025 представник відповідача подала до суду відзив, в якому просила у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, мотивуючи тим, що згідно наданої позивачем виписки по банківському рахунку [PERSON] вбачається, що остання в період з 15.09.2015 року по 15.01.2020 року здійснювала платежі в рахунок погашення заборгованості за Договором як в рахунок тіла процентів, так і в рахунок комісії, визначеної графіком Договору. Загальна сума, яка була сплачена [PERSON] в рахунок погашення боргу, склала 85796,98 грн., що на 55803,87 грн. перевищує погоджені сторонами сукупні щомісячні внески в рахунок тіла та процентів. Заявлена сума заборгованості «по іншим платежам», з урахуванням умов Договору та виписки по рахунку відповідачки, фактично є комісією за обслуговування кредитної заборгованості. Так, в пункті 1.4 Договору визначено, що за обслуговування кредиту Банком Позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в розмірі 3,5500% від початкової суми кредиту. Однак, банк не повідомляв, які саме послуги за вказану плату надаються позичальниці, а розмір такої комісійної винагороди, з огляду на обставини справи (зокрема, розмір кредиту та процентів), вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, що в сукупності свідчить про те, що оспорюванні умови кредитного договору є несправедливими. Додані до позову документи не містять будь-якого опису послуг з обслуговування, за які банком встановлена комісія. З графіку платежів і розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки вбачається, що загальний розмір комісії (90 022,89 грн.) перевищує розмір кредиту, отриманого [PERSON] для власних потреб (28 289,00 грн.), що вочевидь не можна визнати справедливим та розумним. Тому у зв`язку з фактичним погашенням суми кредиту та незаконністю умов Договору щодо плати за обслуговування кредиту, вимоги позивача вважають необґрунтованими, безпідставними, та такими, що не підлягають задоволенню. Представник позивача в судове засідання не з`явився, в поданій позовній заяві однією із вимог просив провести розгляд справи за відсутності представника позивача, у разі неявки у судове засідання відповідача провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, представник відповідача у відзиві на позовну заяву розгляд справи просила провести за відсутності відповідачки та її представниці. Проти задоволення позову заперечують з підстав, викладених у відзиві. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідив матеріали справи, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Встановлено, що 15.09.2015 року між АТ «Ідея Банк» та відповідачем виникли правовідносини в сфері договірних зобов`язань, шляхом укладення договору кредиту та страхування № Р99.198.71953, за яким ПАТ «Ідея Банк» надало [PERSON] кредит на поточні потреби у розмірі 28289,00 грн., включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього договору (п.1.1). Банк надає кредит у день підписання даного договору строком на 60 місяців (п.1.2). За користування кредитом позичальник сплачує проценти в розмірі 1.9900% річних від залишкової суми кредиту (п.1.3). За обслуговування кредиту банком позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в розмірі 3.5500% від початкової суми кредиту (п.1.4). Банк відкриває позичальнику банківський поточний рахунок № [NUMBER] у гривні в рамках пакету послуг «БПР «Стартовий», що обслуговується на умовах Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (п.1.8). Позичальник повертає кредит разом з процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості в 60 щомісячних внесках включно до 15 числа кожного місяця згідно Графіку щомісячних внесків за кредитним договором (п.2.1). Крім того, 15.09.2015 року між [PERSON] і ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна страхування життя» було укладено договір добровільного страхування життя № Р99.198.71953, об`єктом якого є майнові інтереси, пов`язані з життям застрахованої особи ( [PERSON] ), а вигодонабувачем за цим договором є АТ «Ідея Банк»; розмір страхового платежу становить 4416,43 грн. Як вбачається з матеріалів справи, АТ «Ідея Банк» вищезазначені свої договірні зобов`язання виконало належним чином, надавши [PERSON] можливість користуватися обумовленими фінансовими ресурсами, що підтверджується копіями ордеру-розпорядження №1 від 15.09.2015 року про перерахування коштів у сумі 23872,57 грн. на рахунок позичальника, випискою по рахунку позичальника. Згідно розрахунку наданим позивачем, за вказаним кредитним договором [PERSON] має заборгованість, яка станом на 25.07.2023 року становить 21214,69 грн. та складається з наступного: 0,26 грн. - заборгованість за основним боргом; 0,00 грн. - заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками; 21214,43 заборгованість за нарахованими та несплаченими комісіями. 25.07.2023 року між ТОВ «ІДЕЯ БАНК» та ТОВ «Росвен Інвест Україна» укладено договір факторингу №01.02-31/23. (а.с.28-32) ТОВ «Росвен Інвест Україна» за платіжною інструкцією №9217 від 26.07.2023 здійснило АТ «Ідея Банк» оплату фінансування згідно договору факторингу. Відповідно до Витягу з Реєстру боржників №1 до Договору факторингу №01.02-31/23 від 25.07.2023 року ТОВ «Росвен Інвест Україна» набуло права грошової вимоги до відповідача [PERSON] у розмірі 21214,69 грн. (а.с.39). Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (свобода договору). За приписами ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Згідно з ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ «Ідея Банк»). Умови договорів приєднання розробляються кредитодавцем, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим кредитодавець має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч.1 ст.638 ЦК України). Приписами ст.525, 526, 530, 610, 612 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч.1 ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. За приписами ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Отже, за змістом загальних норм права об`єктом зобов`язання не можуть бути дії, які одна із сторін вчиняє на власну користь. За загальним правилом, передбаченим ст.204 ЦК України,правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Приписами ч.2, 3 ст.215 ЦК України визначено, щонедійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені ст.203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування» (у редакції на час існування спірних правовідносин) загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно ч.2 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків),комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Відтак Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Водночас Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до ч.1, 2 ст.11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавецьна вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Згідно ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року),щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно доч.1, 2 ст.11,ч.5 ст.12Закону України «Про споживче кредитування». Як вбачається з матеріалів справи, у п.1.4 кредитного договору, укладеного між АТ «Ідея Банк» і [PERSON] , встановлено плату за обслуговування кредиту щомісячно в розмірі 3,5500 % від початкової суми кредиту, без уточнення систематичності запиту такої інформації споживачем. Позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно згідно Графіку платежів. Надання інших послуг за обслуговування кредиту, не пов`язаних з інформуванням про стан кредитної заборгованості, за вказану плату умовами кредитного договору не передбачено. Фактично на вимогу споживача не частіше одного разу на місяць послуги з надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо, мають оплатний характер, що суперечить вимогам ч.1, 2 ст.11 Закону України «Про споживче кредитування». Отже, з огляду на те, що позичальнику встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, суд вважає, що положення пункту 1.4 кредитного договору, укладеного між АТ «Ідея Банк» та [PERSON] , щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в розмірі 3,5500 % від початкової суми кредиту,є нікчемними. Якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом вправі звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги і заперечення й вирішити спір по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи (ч.5 ст.216 ЦК України). За правилами вказаної статті реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Відтак, зважаючи на встановлені у справі обставини та сформульований висновок щодо нікчемності пункту 1.4 кредитного договору, зазначена в довідці-розрахунку АТ «Ідея Банк» та в позовних вимог ТОВ «Свеа Фінанс» складова сукупної кредитної заборгованості позичальника у виді боргу за нарахованими та несплаченими комісіями (іншими процентними платежами) в сумі 21214,43 грн. є безпідставною і не підлягає стягненню з відповідача. Разом з тим, згідно виписки по рахунку на виконання кредитного договору №Р99.198.71953 від 15.09.2015 року [PERSON] було сплачено АТ «Ідея Банк» 85796,98,00 грн., з яких 22270,37 грн. - як оплата обслуговування кредиту. Відповідно до ст.19 Закону України «Про споживче кредитування» у разі недостатності суми здійсненого платежу для виконання зобов`язання за договором про споживчий кредит у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості: 1)у першу чергу сплачуються прострочена до повернення сума кредиту та прострочені проценти за користування кредитом; 2) у другу чергу сплачуються сума кредиту та проценти за користування кредитом; 3) у третю чергу сплачуються неустойка та інші платежі згідно до договору про споживчий кредит. Тому, на виконання ч.1, 5 ст.216 ЦК України, застосовуючи реституцію як наслідок нікчемності пункту 1.4 кредитного договору, сплачені відповідачем кошти на обслуговування кредиту підлягають вирахуванню із загального розміру кредитної заборгованості. Отже, заборгованість відповідача за кредитним договором №Р99.198.71953 від 15.09.2015 року, яка підлягає стягненню на користь позивача, після перерахунку відсутня. Наведений висновок суду повністю узгоджується з правою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19, яка в силу вимог ч.4 ст.263 ЦПК України підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Водночас питання дійсності грошової вимоги за кредитним договором, право якої відступалося (передавалося) за договором факторингу від АТ «Ідея Банк» до ТОВ «Свеа Фінанс», є предметом відповідальності клієнта перед фактором (ст.1081 ЦК України, розділи 6, 9 договору факторингу). Таким чином, враховуючи вищевказані обставини справи, даний позов ТОВ «Свеа Фінанс» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволенню не підлягає, у зв`язку з чим суд у задоволенні позову відмовляє у повному обсязі. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст.141 ЦПК України сплачений судовий збір покладається на позивача.

Outcome: dismissed