Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-18 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що вона зареєстрована та постійно проживає в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Квартира перебуває у комунальній власності. У зазначеній квартирі зареєстрований відповідач, який є братом позивача. Відповідач у квартирі не проживає з 2005 року, у квартиру не навідується, особистих речей в ній не має, комунальні послуги не сплачує. Позивач самостійно утримує квартиру та сплачує комунальні послуги. Реєстрація відповідача у спірній квартирі позбавляє позивача можливості отримати субсидію. Просить визнати відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою. Процесуальні дії у справі. 12 грудня 2024 року позовна заява надійшла до суду. 17 грудня 2024 року отримано інформацію про зареєстроване місце проживання відповідача. 18\~грудня 2024\~року позовна\~заява прийнята\~до розгляду,\~провадження у справі відкрито. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювались. Заяви, клопотання. Сторони у судове засідання не з`явились, представник позивача надав клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та її представника. Заперечень проти ухвалення заочного рішення не надійшло. Порядок виклику відповідача до суду, передбачений ЦПК України, дотримано, однак у судове засідання він повторно не з`явився, про причини неявки не повідомив, правом на подання відзиву на позов не скористався, будь-яких заяв, клопотань від нього не надходило. Представник третьої особи просить справу розглянути без участі представника, при ухваленні рішення покладаються на розсуд суду. За таких обставин суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, що відповідає положенням ч.4 ст.223\~та ст.280 ЦПК України. Фіксування судового засідання технічними засобами, у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, не здійснюється. Фактичні обставини, встановлені судом. 20 серпня 1992 року на ім`я [PERSON] з чоловіком [PERSON] та дочкою [PERSON] (позивач) видано ордер № 451 на зайняття однокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] . Батьки позивача [PERSON] та [PERSON] померли [INFO] та 27 березня 2023 року відповідно. Зазначена квартира не приватизована. Особовий рахунок відкритий на позивача, яка сплачує комунальні послуги. У квартирі зареєстрований відповідач з 18 червня 2014 року. Відповідно до акту № 05/12 від 05 грудня 2024 року у спірній квартирі зареєстровані позивач, відповідач, [PERSON] та [PERSON] . Фактично [PERSON] не проживає у квартирі з 2005 року. Зміст спірних правовідносин. Встановленим обставинам відповідають правовідносини, що виникають з підстав визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Норми права, які застосовує суд. За змістом статті\~47\~Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею\~64\~ЖК\~України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до статті\~65\~ЖК\~України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Статтею\~9\~ЖК\~України передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Відповідно до статті\~71\~ЖК\~України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідно зі статтею\~72\~ЖК\~України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття\~71\~ЖК\~України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду: від 24 січня 2024 року у справі № \~639/280/23 (провадження № 61-15989св23), від 12 січня 2021 року у справі № 344/7064/16-ц (провадження № 61-15204св20), від 02 грудні 2020 року у справі № 760/11141/19 (провадження № 61-23066св19), від 11 листопада 2020 року у справі № 619/40/17 (провадження № 61-10243св19), від 21 жовтня 2020 року у справі № 645/7374/18 (провадження № 61-10094св20). Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до житлового приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Така правова позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі № \~639/280/23 (провадження № 61-15989св23), від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18). Висновок суду. Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися як члени сім`ї наймача в установленому законом порядку. Частина перша статті\~81\~ЦПК\~України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, зобов`язана їх довести, надавши суду докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про такі обставини. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частини першої статті\~76\~ЦПК\~України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (стаття\~77\~ЦПК\~України). Відповідно до частини першої статті\~76\~ЦПК\~України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (стаття\~77\~ЦПК\~України). На підтвердження заявлених вимог позивач надала лише акт за фактичним місцем проживання. Зазначений акт не містить інформацію про поважність/неповажність причин непроживання відповідача у спірному житлі. Інших доказів позивач не надала, клопотання про виклик свідків, які можуть підтвердити обставини, викладені у позові, або про витребування інших доказів позивачем та її представником не заявлено. Крім того, у позовній заяві та акті за фактичним місцем проживання зазначено, що відповідач не проживає у спірній квартирі з 2005 року. Проте, з огляду на рік народження відповідача (1998), у той час відповідач не міг вільно обирати собі місце проживання. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є непроживання наймача або члена його сім`ї понад встановлені строки. Разом з тим, позивачем та її представником не підтверджено належними доказами, хто є наймачем квартири та родинні відносини з відповідачем, а отже не доведено, що відповідач є членом сім`ї наймача і може бути визнаний таким, що втратив право користування житлом з причин відсутності понад встановлені строки без поважних причин. Крім того, прізвищем відповідача позивач зазначає « [PERSON] ». Проте відповідно до інформації, отриманої у порядку, передбаченому ч. 6 ст. 187 ЦПК України, прізвище відповідача « [PERSON] ». Зазначені суперечності позивачем та її представником не усунуті, доказів на підтвердження правильності написання прізвища відповідача не долучено, клопотання про витребування доказів не заявлено. Судом встановлено, що відповідач зареєстрований у спірній квартирі з 18 червня 2014 року, а позивач стверджує про непроживання відповідача у квартирі з 2005 року, тобто з часу, що передує даті реєстрації у спірній квартирі. Такі розбіжності суду не роз`яснені, позивачем та її представником не зазначено у позові та не підтверджено належними та допустимими доказами про причини непроживання відповідача у спірній квартирі, наявність чи відсутність перешкод у здійсненні ним права користування цим житлом. Таким чином, позивачем не повно викладені обставини справи, не надано належних та достатніх доказів на підтвердження непроживання відповідача у спірній квартирі більше шести місяців без поважних причин, що позбавляє суд можливості дійти висновку про наявність правових підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. При цьому суд враховує, що задоволення позовних вимог за таких обставин призведе до порушення права відповідача на житло, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, адже доказів того, що він має інше житло, суду не надано. Отже,\~оцінивши кожний\~доказ з\~точки зору\~їх належності\~та допустимості,\~а сукупності\~доказів з\~точки зору\~достатності та\~взаємозв`язку,\~суд вважає,\~що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Щодо розподілу судових витрат. На підставі п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed