Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-02 00:00:00

У листопаді 2024 року позивач через систему «Електронний суд» звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення суми 3% річних та інфляційних втрат. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що 08.12.2005 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», який було перейменовано на Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та [PERSON] було укладено кредитний договір № 119-МВ/05, за яким останній було надано кредит у розмірі 100 000,00 доларів США зі строком повернення до 07.12.2012 та сплатою відсотків у розмірі 13 % річних. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір поруки № 119-МВ/05/2 від 08.12.2005. В порушення умов кредитного договору [PERSON] своєчасно не повертала кредитні кошти та не сплачувала відсотки за користування ними. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14.09.2011 по цивільній справі № 2-7702/11 з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» солідарно стягнуто заборгованість за кредитним договором №119-МВ/05 від 08.12.2005 в розмірі 626\~591,14 грн., а також судовий збір в розмірі 1\~700,00 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120,00 грн., а всього 628 411 (шістсот двадцять вісім тисяч чотириста одинадцять) грн. 14 коп. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10.01.2012 рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14.09.2011 залишено без змін. 12.12.2011 ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» уклали Договір Факторингу № 1, за яким право вимоги ПАТ «УкрСиббанк» до [PERSON] та [PERSON] за кредитним договором № 119-МВ/05 від 08.12.2005 було відступлені ТОВ «Кей-Колект». З моменту ухвалення Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська судового рішення по справі №2-7702/11 відповідачами зобов`язання зі сплати заборгованості не виконувалось. Оскільки розмір заборгованості відповідачів за кредитним договором було визначено судом саме у національній валюті України - гривні і саме на цей розмір заборгованості позивачем здійснено нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, що передбачено ст. 625 ЦК України. Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 13.01.2021 по справі № 127/13406/18. У зв`язку з вищевикладеним, сума 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих відповідачам на суму простроченого зобов`язання зі сплати заборгованості розмір якої визначений рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14.09.2011 по справі № 2-7702/11 за період 02.04.2017 по 23.02.2022 складає: сума 3 % річних 92\~134,65 грн.; сума нарахованих інфляційних втрат 303\~849,08 грн. За вказаних обставин, позивач просив суд стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» суму 3 % річних у розмірі 92\~134,65 грн.; суму нарахованих інфляційних втрат у розмірі 303\~849,08 грн.; суму сплаченого судового збору в розмірі 4\~751,80 грн. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28.11.2024 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено її розгляд проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Розгляд (формування та зберігання) судової справи проводиться в змішаній (паперовій та електронній) формі. Відповідно до ч.5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] повідомлялися судом про наявність цивільної справи на розгляді у суді, сторонами якої вони є, шляхом направлення поштової кореспонденції суду за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання. Клопотань до суду про розгляд справи з повідомленням сторін та відзиву на позовну заяву не надходило. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, в даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17 , постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Оскільки відповідачі у встановлений судом строк не надали до суду відзив на позовну заяву, а тому суд на підставі ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 08.12.2005 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», який було перейменовано на Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та [PERSON] було укладено кредитний договір № 119-МВ/05, за яким останній було надано кредит у розмірі 100 000,00 доларів США зі строком повернення до 07.12.2012 та сплатою відсотків у розмірі 13 % річних. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір поруки № 119-МВ/05/2 від 08.12.2005. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14.09.2011 по цивільній справі № 2-7702/11 з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» солідарно стягнуто заборгованість за кредитним договором №119-МВ/05 від 08.12.2005 в розмірі 626 591,14 грн., а також судовий збір в розмірі 1 700,00 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120,00 грн., а всього 628 411 (шістсот двадцять вісім тисяч чотириста одинадцять) грн. 14 коп. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10.01.2012 рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14.09.2011 залишено без змін. Судом також встановлено, що рішення суду до тепер не виконане. Згідно із частиною першою, другою\~статті 509 ЦК України\~зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених\~статтею 11 цього Кодексу. Згідно із частиною другою\~статті 11 ЦК України\~підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Статею 553 ЦК України\~ передбачено,\~що за\~договором поруки\~поручитель поручається\~перед кредитором\~боржника за\~виконання ним\~свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Відповідно до частини другої\~статті 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у\~статті 625 ЦК України\~визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18. Відповідно до статті 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Згідно з частинами першою та другою статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Тлумачення частини другої статті 524 та частини другої статті 533 ЦК України дозволяє зробити висновок, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Таким чином, ЦК України надає сторонам договору можливість встановити «валютне застереження» у вигляді грошового еквівалента в іноземній валюті при укладенні договору. При цьому грошовий еквівалент в іноземній валюті буде виступати складовим елементом ціни в договорі. За загальним правилом при наявності «валютного застереження», тобто визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Інші правила визначення суми платежу можуть встановлюватися, зважаючи на прямий припис в частині другій статті 533 ЦК України, тільки договором, законом чи іншими нормативно-правовими актами. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19), вказано, що оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти. У постанові Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі № 361/4822/18 (провадження № 61-12756св19), зазначено, що суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні вимог ТОВ «Порше Мобіліті» про стягнення з позичальника інфляційних втрат дійшов правильного висновку, що предметом укладеного між сторонами кредитного договору є грошові кошти в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, тому передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. За розрахунком позивача у відповідності до вимог ст.625 ЦК України нараховано 3 % річних в розмірі 92\~134,65 грн. та інфляційні втрати в розмірі 303\~849,08 грн. У зв`язку з вищевикладеним, оскільки кредитний договір укладався в іноземній валюті, суд вважає, що інфляційні втрати відшкодуванню не підлягають. За встановлених обставин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, а саме слід стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» 3% річних в розмірі 92 134 (дев`яносто дві тисячі сто тридцять чотири) грн. 65 коп. В іншій частині позову слід відмовити. Відповідно ст.141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, отже з відповідачів на користь позивача слід стягнути в рахунок судових витрат судовий збір у розмірі по 552,80 грн. з кожного.

Outcome: partial