Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-27 00:00:00

в позові вказано, що у сторін є малолітні діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] ; діти проживають з матір?ю, яка їх утримує і доглядає; позивач не перешкоджає відповідачу зустрічатись з дітьми; на даний час проживає з дітьми закордоном. Тому позивач просила визначити місце проживання дітей сторін спору з нею. В зустрічному позові вказано, що позивач вчиняє над дітьми насильство, поводиться аморально, перешкоджає відповідачу зустрічатись з дітьми; не виконує батьківські обов?язки; відповідач сплачує аліменти на дітей. Тому відповідач просив суд визначити місце проживання дітей з ним. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позов та надали перед судом пояснення про те, що діти проживають з матір`ю, яка їх утримує і доглядає; позивач не перешкоджає відповідачу зустрічатись з дітьми; на даний час проживає з дітьми закордоном. В судовому засіданні відповідач заперечив позов, підтримав зустрічний позов та надав перед судом пояснення про те, що позивач вчиняє над дітьми насильство, поводиться аморально, перешкоджає відповідачу зустрічатись з дітьми; не виконує батьківські обов?язки; відповідач сплачує аліменти на дітей. Судом встановлено наступні обставини. У сторін спору є малолітні діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] ; діти проживають з матір?ю. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Отже не підлягають доказуванню обставини, які визнаються сторонами. Орган опіки та піклування склав в справі два висновки за позовом та за зустрічним позовом, відповідно до яких визнав за необхідне визначити місце проживання дітей з позивачкою, з якою діти на даний час проживають. Відповідно до ч. 2 ст. 214 ЦПК України головуючий відповідно до завдання цивільного судочинства керує ходом судового засідання, усуваючи із судового розгляду все, що не має істотного значення для вирішення справи. В ч. 4 ст. 77 ЦПК України вказано, що суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Отже суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Оглянуті в судовому засіданні відеозаписи, надані суду відповідачем вказують на вчинення ним поведінки з провокування конфліктів за участі дітей, з використанням іграшок та налаштуванням дітей проти їх матері за умов відмови позивачки в дозволі забрати дітей. Так в ч. 1 ст. 141 СК України вказано, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Отже відповідачу не гарантовано право відбирати у позивачки дітей, без її згоди та за умови її однозначного заперечення. Зазначена обставина є самостійною підставою для задоволення позову та відмові у задоволенні зустрічного позову, оскільки така дія здійснюється виключно в інтересі дітей і задля захисту їх прав та свобод. У відзиві на позов відповідача розміщено образливі висловлювання щодо батьків позивача за ознакою місця їх проживання, образливі звертання щодо позивача щодо проведення нею дозвілля, спілкування позивачкою з третіми особами та перейняття нею їх поведінкових рис. Зазначене вказує на особливо негативну індивідуальну характеристику відповідача у його сімейних відносинах, яка унеможливлює здійснення ним належного виховання дітей і здійснення дій саме в інтересах дітей. В ч. 1 ст. 1 ЦПК України вказано, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Відповідно до\~ст.\~3\~ЦК України\~до загальних\~засад цивільного\~законодавства належить\~є \~неприпустимість свавільного\~втручання у\~сферу особистого\~життя людини\~та справедливість, добросовісність та розумність. Отже відповідачу не гарантовано право дозволяти позивачці чи забороняти їй здійснення дій щодо сфери її особистого життя. Батьки позивача мають самостійне право формувати свою думку щодо відповідача та висловлювати її позивачці, без будь-якого дозволу на те відповідача. При цьому за змістом СК України батьки позивачки є самостійними учасниками сімейних відносин щодо їх дитини та щодо дітей сторін спору. Так само і позивач не несе будь-яку відповідальність за думку її батьків щодо відповідача. В судовому засіданні відповідач надав перед судом пояснення про те, що діти перебувають закордоном та сплять з педофілом. Одночасно з цим відповідач надав перед судом пояснення про те, що в країні перебування дітей він звернувся до суду, дітям призначено адвоката, а суддя мала розмову з дітьми, які зберігають позитивні спогади про батька. Отже, по-перше, відповідачу не гарантовано право на звинувачення у вчиненні злочину позивачки та особи у якої вона проживає в нарузі над дітьми, оскільки відповідач зобов?язаний повідомити правоохоронні органи держави перебування дітей. Також відповідач зобов?язаний не приховувати інформацію про злочин щодо дітей в Україні. Однак відповідач не надав суду доказу того, що він звернувся до правоохоронного органу держави перебування дітей, до їх адвоката, до судді в країні перебування дітей із заявою про вчинення щодо дітей зазначеного ним злочину. По-друге, пояснення про те, що щодо дітей вчинено злочин і, що діти мають доступ до свого адвоката і до судді є взаємно суперечливими. Однак в ст. 43 ЦПК України в якості обов?язку сторони встановлено надання суду повних і достовірних пояснень з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні. Таким чином відповідач надав неправдиві пояснення даному суду щодо фактичних обставин проживання дітей. Оскільки відповідач надав суду неправдиву інформацію щодо фактичних обставин проживання, поводження з дітьми, тому усі його пояснення не характеризуються юридичною достовірністю і підлягають критичній оцінці судом. На підтвердження такого висновку позивачка надала в судовому засіданні пояснення про те, що дійсним наміром дій відповідача є помста їй за припинення проживання з відповідачем, перешкоджання у самостійній життєдіяльності, зловживання його правами. В ст. 13 ЦК України вказано, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Отже відповідачу прямо заборонено здійснювати дії з наміром завдати шкоди позивачу. В ч. 1 ст. 12 ЦПК України проголошено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. В ч. 3 ст. 12 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже обов?язок надання суду доказів на спростування позову процесуальним законом покладено безпосередньо на відповідача. В ч. 2 ст. 13 ЦПК України вказано, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В ч. 5 ст. 81 ЦПК України вказано, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. В ч. 7 ст. 81 ЦПК України вказано, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Отже суд не збирає доказів на обґрунтування правових позицій сторін. Вказаний обов?язок покладено безпосередньо на сторін. Правові наслідки невиконання зазначеного обов?язку або його неналежного виконання покладено безпосередньо на відповідну сторону спору. Позивачем доведено, що діти сторін проживають з нею, отримують належне забезпечення, догляд та виховання. Відповідач не спростував позову, що діти сторін проживають з позивачем та отримують належне забезпечення, догляд та виховання, що є безпосереднім предметом і правовою підставою в даному спорі. В ч. 4 ст. 12 ЦПК України вказано, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Отже саме на відповідача покладено правові наслідки невчинення ним процесуальних дій із доведення перед судом необґрунтованості позову. В постанові Верховного Суду від 7 червня 2022 року у справі № 910/15998/20, зазначено, що під стандартом доказування слід розуміти\~ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину -доведеною. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, чи здійснюються вони державними, приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними або законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, має бути наданий такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя (ураховуючи при цьому права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, що відповідають за неї за законом), і для цього використовують всі відповідні законодавчі й адміністративні заходи. За висновками органу опіки та піклування позивач спільно проживає з дітьми і належно виконує її обов?язки з їх догляду, виховання та утримання. Комітетом ООН із прав дитини принцип «найкращих інтересів дитини» був докладно витлумачений у Зауваженні загального порядку № 14 (2013) «Про право дитини на приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню її інтересів». Зокрема, Комітет акцентує увагу на тому, що призначенням концепції найкращих інтересів дитини є забезпечення повномасштабної та ефективної реалізації всіх прав, проголошених у Конвенції, усебічний розвиток дитини (п. 4 ), оцінка найкращих інтересів дитини в кожному окремому випадку при дотриманні балансу «усіх елементів, необхідних для прийняття рішення в конкретній ситуації для конкретної дитини або групи дітей» (п. 46). Визначення того, яке саме рішення буде прийнято в «найкращих інтересах дитини», має починатися з оцінки конкретних обставин, що роблять дитину унікальною. Це означає врахування судом одних та ігнорування інших елементів, а також впливає на те, яким чином вони будуть ураховані один щодо одного (п. 49). Таким чином відповідно до висновку органу опіки та піклування та пояснень позивача найкращому забезпеченню інтересів дитини буде сприяти визначення місця проживання дітей з матір`ю. При цьому позивач не спростував висновку органу опіки та піклування та пояснень позивача про те, що попередня поведінка відповідача в провокуванні спорів та конфліктів з позивачем та використанні для цього дітей сприятиме найкращому забезпеченню інтересів дитини. В судовому засіданні відповідач надав перед судом пояснення про те, що через дії батьків позивачки у сина сторін сформувалось «друге підборіддя», що, на його думку, потребує тепер врегулювання раціону дитини. Нерозуміння відповідачем причин формування у його сина, за використаним ним в судовому засіданні терміном «другого підборіддя» не забезпечить якнайкращих інтересів дитини, оскільки загальновідомою причиною формування такого є не збільшення загальної ваги тіла, а втрата з віком еластичності шкіри у відповідному місці та наступне у зв?язку з цим і саме локальне утворення жирових відкладень. Крім цього в судовому засіданні відповідач надав перед судом пояснення про те, що він розказує дітям 2018 року народження про судовий розгляд спору між ним і позивачкою, одночасно з цим відповідач надав перед судом пояснення про те, що у нього відсутні будь-які знання в галузі дитячої психології, а отже йому не відомі короткотривалі та відкладені наслідки таких його дій із дитячою психікою внаслідок втягування дітей в конфлікт. Загальновідомою є обставина необхідності захисту психологічного добробуту дітей та не втягування дітей в конфлікти дорослих взагалі, а між батьками у першу чергу, зокрема. Іншим прикладом нігілізму відповідача, за його ж особистими поясненнями є те, що він категорично заперечив відвідування дітьми гуртку із танців та наполягав на відвідуванні басейну, не через здібності чи нахили або протипоказання та інтереси дітей, а через те, що він не хоче. При цьому відповідно до комплексної психологічної характеристики психоемоційного стану доньки сторін від 23/03/2021 було категорично вказано не допускати залучення дитини до небажаної діяльності. Так само відповідно до комплексної психологічної характеристики психоемоційного стану доньки сторін, наданої позивачем, донька не змогла описати тата і пригадати його ім?я, але асоціює маму з спокоєм, а батька з мовчазністю. Окремо необхідно відзначити, що зловживання відповідачем його матеріальними правами всупереч ст. 13 ЦК України та негативна поведінка відповідача при реалізації його процесуальних обов`язків в даному спорі щодо надання перед судом правдивих пояснень щодо фактичних обставин справи унеможливлює застосування в даному спорі положення інституту одночасної спільної опіки над дітьми з почерговим проживанням. Європейський суд з прав людини вказує на те, що §1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі ст. 6 конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи (див.\~mutatis mutandis\~п.23 рішення від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України»). Отже взаємні звинувачення сторін, пояснення з чужих слів не підлягають оцінці в спорі з даним предметом. Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Відповідно до зазначеного суд,-

Outcome: approved