Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-27 00:00:00

Позивач звернулася з позовом до відповідача про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом. В позовній заяві (а.с. 2 4) викладено наступну позицію. 19 жовтня 1989 року, після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої входить не припинене на день смерті спадкодавця право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та побутовими спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] (колишня адреса: [ADDRESS] ). Позивач є спадкоємцем померлої за заповітом, спадщину прийняла шляхом вступу у володіння спадковим майном. Можливість оформити спадкові права на житловий будинок в нотаріальному порядку відсутня через те, що свідоцтво на право особистої власності на житловий будинок спадкодавця видано після її смерті. За вказаних обставин позивач просила визнати за нею, як за спадкоємцем [PERSON] , право власності на належне спадкодавцю нерухоме майно (житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами), що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Відзив на позов не надходив. В підготовче судове засідання сторони не з`явилися подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, відповідно до змісту яких позивач та її представник на задоволенні позову наполягали, представник відповідача позов визнав. Судом ухвалено щодо проведення підготовчого судового розгляду за відсутності сторін. Судом встановлено, що 12 березня 1988 року [PERSON] вчинений заповіт (а.с. 9), відповідно до якого вона визначила свою онуку [PERSON] спадкоємцем усього належного заповідачу майна. Згідно з технічним паспортом (а.с. 16 19), нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , складається з побудованих протягом 1975 1985 років житлового будинку садибного типу «А1» (з тамбуром та сходами), сараїв «Б», «В», «Г», «Є», вбиральні «Д», гаражу «Е», літньої кухні «Ж», колодязя «К», погребу «пд», воріт №1 та огорожі № 2. Відповідно до свідоцтва про смерть (а.с. 10), [PERSON] померла [INFO] . Як зазначено в довідках (а.с. 27, 28, 59), [PERSON] була членом колгоспного двору, власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (колишня адреса: [ADDRESS] ), до дня смерті була зареєстрована та проживала в с. Малинище Золочівського району разом із своєю онукою [PERSON] та чоловіком і сином останньої. 20 березня 1990 року видане свідоцтво про право особистої власності [PERSON] на жилий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12). Згідно з довідкою КП ЛОР «Золочівське МБТІ» (а.с. 14), житловий будинок (з господарськими та побутовими спорудами), розташований за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований на праві власності за [PERSON] . Перереєстрація права власності на зазначений житловий будинок станом на 01 січня 2013 року не проводилась. [PERSON] з 09 вересня 1989 року зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] ; (а.с. 7). 08 жовтня 2024 року приватним нотаріусом Золочівського районного нотаріального округу Кривіцькою М.А. відмовлено [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами, у зв`язку із видачей відповідних правовстановлюючих докуменітв після смерті спадкодавця (а.с. 60). [PERSON] померла у 19 жовтня 1989 року, тому відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України на правовідносини щодо спадкування поширюється дія ЦК України 1963 року. Кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям (ст. 534 ЦК України 1963 року). Згідно з ст. 548 ЦК України 1963 року, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. 549 ЦК України 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 5 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію. Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією висловленою Верховним Судом у постанові від 15 жовтня 2020 року у справі № 623/214/17. Вперше на законодавчому рівні встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення». До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Суд вбачає, що [PERSON] єдиний спадкоємець [PERSON] за заповітом, шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном прийняла спадщину, до складу якої входить не припинене на день смерті спадкодавця право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і побутовими спорудами. Позивач позбавлена можливості реалізувати своє право на спадщину через видачу правовстановлючих документів на житло після смерті спадкодавця. Суд вважає, що порушені через відсутність умов для їх оформлення спадкові права [PERSON] підлягають захисту шляхом визнання за нею права власності на успадковане нерухоме майно. При зверненні до суду представником позивача сплачений судовий збір в сумі 4 463,10 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0.3962314912.1, виданою 22 жовтня 2024 року акціонерним товариством комерційним банком «ПРИВАТБАНК» (а.с. 1). Визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті є передбаченою ч. 1 ст. 142 ЦПК України підставою для повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Outcome: approved