Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право на його користування. В обґрунтування позову зазначив, що він є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з державного реєстру прав власності на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 300619551 від 21.02.2022р. Згідно Витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні № 243/03-08/16 за даною адресою окрім позивача, з 06.03.2019р. зареєстрований [PERSON] , [INFO] [PERSON] було зареєстровано у належному позивачу будинку з його дозволу разом з племінницею позивача - [PERSON] [PERSON] та [PERSON] у 2020 році разом залишили будинок позивача і з того часу не проживали. В свою чергу племінниця [PERSON] виписалася з будинку позивача, а [PERSON] до цього часу не виписався. Відповідач не проживає в будинку, не сплачує комунальні платежі, в утриманні будинку участі не бере, особистих його речей в будинку не має. На прохання виписатися з будинку позивач постійно отримує тільки обіцянки. З огляду на вказані обставини позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування належним йому на праві власності житловим приміщенням по [ADDRESS] . Позивач в судове засідання не з?явився, при цьому подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити. Відповідач, повідомлений належним чином неодноразово в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку поданим доказам, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21.02.2022р. власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] з 18.02.2022 року є [PERSON] (арк.с.5). Відповідно до Витягу №243/03-08/16 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] зареєстровані - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (арк.с.6). З акту №5/03-16 про фактичне проживання осіб від 30.07.2024 р. встановлено, що у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований [PERSON] , [INFO] , дійсно не проживає в даному будинку і в селі також (арк. с.7). Ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено, що право власності це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.\~328\~ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За приписами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. 16, 386, 391 ЦК України. Ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відповідно усталеної судової практики, особа втрачає таке право, зокрема, у випадку добровільної відсутності понад шість місяців за місцем реєстрації. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8\~Конвенції,\~якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див.\~рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України»\~(Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21.08.2019 року (справа № 569/4373/16) зазначила, що не є підставою для виселення членів\~сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Суд зазначає, що [PERSON] , [INFO] , не вчинив жодної дії, яка свідчила б про його бажання в подальшому користуватися зазначеним житлом, відомостей, що він примусово позбавлений можливості користуватися будинком від нього, або членів його родини не надходило. Враховуючи вищевикладене, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги [PERSON] . На підставі наведеного та

Outcome: approved