Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом яким просить стягнути з АТ «Оріана» на його користь не виплачену матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі посадового окладу (місячної тарифної ставки) в розмірі 26\~500 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 01.11.2023 року [PERSON] прийнято на посаду заступника начальника відділу управління майном АТ «Оріана». 05.08.2024 року він звернувся до відповідача з заявою про надання матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу до щорічної відпустки гарантоване йому колективним договором між роботодавцем та радою трудового колективу АТ «Оріана» на 2021-2025 роки прийнятих на зборах трудового колективу АТ «Оріана» протоколом від 18.12.2020 року. 09.08.2024 року наказом № 31-к позивачу було надано відпустку на 15 календарних днів з 12.08.2024 року по 26.08.2024 рік за період з 02.11.2023 року по 26.04.2024 рік, згідно графіку відпусток працівників АТ «ОРІАНА» на 2024 рік. 05.09.2024 позивачем було подано заяву до відповідача про надання інформації щодо результатів розгляду попередньо поданої заяви від 05.08.2024 року за вхідним № 163 про надання матеріальної допомоги на оздоровлення. У зв`язку з ігноруванням відповідачем попередньо поданих заяв 18.11.2024 року позивачем повторно надано заяву про виплату матеріальної допомоги на оздоровлення, яка також була залишена відповідачем без розгляду, так як наслідок без відповіді. Також зазначив, що відповідачем відмовлено йому в наданні матеріальної допомоги, що виразилось в невиплаті йому матеріальної допомоги на оздоровленя гарантовані йому колективним договором, а згідно наказу № 45 від 18.11.2024 року та повідомленням про нараховані та виплачені суми, належні працівнику при звільненні, не виплачено усіх сум при звільненні, в тому числі зазначену матеріальну допомогу на оздоровлення. Позивач вважає, що видання наказу без виплати матеріальної допомоги суперечить чинному законодавству та колективному договору, а тому змушений зернутися до суду за захистом своїх прав. Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23.12.2024 позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків заяви. 07.01.2025 року до суду надійшла заява від позивача про усунення недоліків, згідно якої просить долучити до матеріалів справи докази сплати судового збору за заявлену позовну вимогу щодо стягнення на його користь 26\~500 грн., як не виплачену матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі посадового окладу (місячної тарифної ставки). Щодо позовної вимоги про стягнення на його користь моральної шкоди, позивач просить суд вимогу залишити без розгляду та вважати її неподаною. Ухвалою Калуського міськрайонного суду від 08.01.2025 відкрито провадження у вказаній справі та ухвалено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін та витребувано в АТ "Оріана" копії усіх наказів про виплату матеріальної допомоги, що були видані протягом 2024 року. 24.01.2025 року до суду через систему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву від в.о. генерального директора АТ «Оріана» Гур`єва М.Л., в якій зазначено, що позивачем недотримано вимог ст. 175 ЦПК України, оскільки ним не зазначено у позовній заяві його реєстраційний номер облікової картки платника податків за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України, відомі номери засобів зв`язку, адреси електронної пошти, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету, ціни позову, а в додатках до позову копій ідентифікуючих особу позивача документів не міститься. Зазначив, що виплата матеріальної допомоги на оздоровлення здійснюється, по-перше, лише один раз на рік, а по-друге, є правом, а не безумовним обов`язком роботодавця при вирішенні зазначеного питання в межах затвердженого фонду грошового забезпечення та наявності коштів. Також в колективному договорі не передбачено виплату матеріальної допомоги на оздоровлення працівникам при звільненні. Звернув увагу, що питання щодо виплати спірної допомоги він просив вирішити окремо, поза межами його заяви про надання відпустки у 2024 році, шляхом звернення з окремими заявами про її виплату 05.08.2024 р., 05.09.2024 р. та 18.11.2024 р. Прохання надати відпустку позивач у цих заявах не висловлював. А в самій заяві про надання відпустки від 05.08.2024 р. [PERSON] не ставив питання про виплату йому матеріальної допомоги на оздоровлення, а тому не мав правових підстав для її виплати. Щодо відшкодування моральної шкоди зазначив, що оскільки в матеріалах позову відсутні докази щодо завдання моральної шкоди позивачу, позивачем не надано доказів її існування, не доведено причинного зв`язку між неправомірними діями чи бездіяльністю відповідача та настанням будьяких негативних наслідків для позивача, тому відстуні підстави для задоволення позову в цій частині. 27.01.2025 року до суду надійшла заява від в.о. генерального директора АТ «Оріана» Гур`єва М.Л., згідно якої на виконання ухвали суду від 08.01.2025 р. суду надано копії наказів про надання матеріальної допомоги працівникам АТ «Оріана» у 2024 році. 04.02.2025 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача, згідно якої зазначив, що оскільки АТ «Оріана» має зареєстрований кабінет в системі «Електронний суд», то відзив позивача подано з пропущеним строком його подачі, так як до нього не додано заяви про поновлення строку його подачі. Також зазначив, що матеріальна допомога на оздоровлення у АТ «Оріана» має системний характер, надавалася з 2022 по 2024 роки усім працівникам, в тому числі у 2024 році надано 14 працівникам АТ «Оріана», а його заяви проігноровані і виплату не було здійснено навіть після звільнення. 04.02.2025 року до суду через систему «Електронний суд» надійшла заява про розгляд справи без участі відповідача від т.в.о. генерального директора АТ «Оріана» Безрукого Р.Я., в якій зазначено, що позивачем пропущено строк для звернення до суду із вказаним позовом. Зазначив, що так як матеріальна допомога на оздоровлення не входить до структури заробітної плати, предметом позову, виходячи з наведеного є трудовий спір, а тому 3-місячний строк позовної давності щодо вимог позивача сплинув. Просить у задоволенні позову відмовити, а розгляд справи проводити без участі відповідача. 05.02.2025 року до суду через систему «Електронний суд» надійшла заява про відмову у прийнятті та поверненя позивачу відповіді на відзив від т.в.о. генерального директора АТ «Оріана» Безрукого Р.Я., в якій зазначив, що 05.02.2025 року о 04 год. 13 хв. в розділі «повідомлення» в підсистемі електронного суду зареєстровано реєстраційну картку вхідного документу - відповідь на відзив від [PERSON] . Самого тексту відповіді в системі немає. Станом на 05.02.2025 року від позивача [PERSON] до АТ «ОРІАНА» відзиву не надходило, а тому вважає, що встановлені судом строки подання відповіді на відзив позивач порушив. Також зазначив, що як вбачається з трекінгу поштового відправлення 7730100063828, 24.01.2025 року відправлено і 27.01.2025 року [PERSON] отримано відзив на позов, що містився у рекомендованому листі. Отже термін, з якого почався перебіг 5-ти денного строку для надання відповіді на відзив є 28.01.2025 р., строк закінчення - 01.02.2025 р. (субота). Перший робочий день після вихідних 3 лютого 2025 року. Вхідна дата, зареєстрованої судом відповіді [PERSON] на відзив вказана 04.02.2025 р. №1381/25-вх., а тому просить відмовити у прийнятті та поверненути позивачу відповідь на відзив 11.02.2025 року до суду надійшло заперечення на відповідь на відзив від в.о. генерального директора АТ «Оріана» Гур`єва М.Л., в якому він зазначив, що оскільки відповідачем отримано копію ухвали та копію позовної заяви 14.01.2025 р, відтак перебіг процесуального 15 денного строку подання відзиву на позов розпочавсяя з 15 січня 2025 р. та закінчився 29 січня 2025 р., а відзив подано 24 січня 2025 року, тобто за 5 днів до його завершення, тому підстав вважати що цей строк відповідачем пропущений не має. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, однак подав суду заяву, в якій зазначив, що просить розгляд справи провести без його участі, позовну заяву підтримує у повному обсязі та просить її задоволити. Також просить суд судові витрати апокласти на відповідача та при задоволенні позовних вимог стягнути у визначеному розмірі. Предсавник відповідача АТ «Оріана» також не з`явився у судове засідання, однак 04.02.2025 року до суду через систему «Електронний суд» надійшла заява від т.в.о. генерального директора АТ «Оріана» Безрукого Р.Я., в якій у задоволенні позову просить відмовити, а розгляд справи проводити без участі відповідача. Згідно з ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, виходячи з поданих заяв, судом розглядається справа за наявними доказами у відсутності сторін без фіксування звукозаписувальним технічним засобом. Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог, дослідивши докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, - приходить до наступних висновків. Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, що з 01.11.2023 року [PERSON] прийнято на посаду заступника начальника відділу управління майном АТ «Оріана», що підтверджується наказом № 157-К від 01.11.2023 р. (а.с. 13). 05.08.2024 року позивач звернувся до відповідача з заявою про надання йому щорічної оплачуваної відпустки на 15 к.д. з 12 серпня по 26 серпня 2024 року (а.с. 76). Також, 05.08.2024 року позивач звернувся до відповідача з заявою про надання йому матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу до щорічної відпустки (а.с. 15). Згідно Наказу АТ «Оріана» від 09.08.2024 року за № 61-К про надання щорічної оплачуваної відпустки [PERSON] надано щорічну оплачувану відпустку на 15 календарних днів з 12 серпня по 26 серпня 2024 року за період з 02.11.2023 року по 26.04.2024 року (а.с. 14). 05.09.2024 року позивач звернувся до відповідача з заявою про надання йому інформації про хід розгляду заяви на надання матеріальної допомоги зареєстрованої у журналі «Вхідна документація» за № 163 від 05.08.2024 р. (а.с. 16). Згідно наказу АТ «Оріана» від 18.11.2024 року за № 45 «Про звільнення з роботи» [PERSON] звільнено з роботи 18.11.2024 року згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з скороченням штату працівників. Виплачено компенсацію за один календарний день невикористаної відпустки за 2024 рік і вихідну допомогу у двократному розмірі середнього місячного заробітку (відповідно п. 3.4 колективного договору АТ «Оріана», прийнятого зборами трудовго колективу АТ «Оріана», протокол від 18.12.2020 року) (а.с. 19). В порядку ст. 116 КЗпП України [PERSON] письмово повідомлено про нараховані та виплачені суми, належні працівникові при звільненні (а.с. 20). 18.11.2024 р. позивач звернувся до відповідача з заявою про виплату матеріальної допомоги на оздоровлення, якою просив вжити заходів для виплати йому матеріальної допомоги на оздоровлення в повному обсязі, передбаченому колективним договором у термін до 18.11.2024 року (а.с. 17-18). Згідно з п. 1.1.1. колективного договору АТ «Оріана» на 2021-2025 роки, прийнятий зборами трудового колективу 18 грудня 2020 року, колективний договір укладено з метою регулювання соціально-економічних і трудових відносин, посилання соціального захисту працівників АТ «Оріана» (а.с. 21-31). Згідно п. 8.1.2 колективним договором між роботодавцем та радою трудового колективу АТ «Оріана» на 2021-2025 роки схвалений зборами трудового колективу на підставі протоколу від 18.12.2020 року передбачено надання працівникам матеріальної допомоги та заохочення цінними подарунками згідно з положенням, наведеним у додатку 6. П. 2.7. положення про надання матеріальної допомоги та заохочення цінними подарунками працівників АТ «Оріана», що є додатком 6 до колективного договору АТ «Оріана» працівникам товариства раз на рік надають матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі посадового окладу (місячної тарифної ставки) при використанні щорічної відпустки або її частини тривалістю не менше 14 календарних днів (а.с. 38-39). Статтею 43 Конституції України передбачено право кожної людини на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Зі змісту ч. 7 ст. 43 Конституції України, ч. 1 ст. 115 КЗпП України, відповідач мав виплачувати працівнику заробітну плату регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженому у встановленому порядку, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. У частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року, який є спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює правовідносини у сфері оплати праці, міститься аналогічне визначення поняття «заробітна плата». Згідно з ст. 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обовязки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до ст. 115 КЗпП України, статті 24 Закону України «Про оплату праці заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлено колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництва трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 5 Закону України «Про оплату праці» організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів, генеральної угоди на національному рівні, галузевих (міжгалузевих), територіальних угод; колективних договорів; трудових договорів; грантів. Відповідно до частин першої, третьої статті 2 Закону України «Про колективні договори і угоди» колективний договір укладається на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності і господарювання, які використовують найману працю і мають право юридичної особи. Угода укладається на національному, галузевому, територіальному рівнях на двосторонній або тристоронній основі: на національному рівні - генеральна угода; на галузевому рівні - галузеві (міжгалузеві) угоди; на територіальному рівні - територіальні угоди. За змістомстатті 8 Закону України «Про колективні договори і угоди» угодою на національному рівні регулюються основні принципи і норми реалізації соціально-економічної політики і трудових відносин. Угодою на галузевому рівні регулюються галузеві норми, зокрема щодо: нормування і оплати праці, встановлення для підприємств галузі (підгалузі) мінімальних гарантій заробітної плати відповідно до кваліфікації на основі єдиної тарифної сітки по мінімальній межі та мінімальних розмірів доплат і надбавок з урахуванням специфіки, умов праці окремих професійних груп і категорій працівників галузі (підгалузі); встановлення мінімальних соціальних гарантій, компенсацій, пільг у сфері праці і зайнятості; встановлення міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень в оплаті праці. Згідно зі статтею 10, статтею 13 КЗпП України, статями 1, 5, 7 Закону України «Про колективні договори і угоди» у колективному договорі його сторони закріплюють взаємні зобов`язання щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, які передбачені трудовим законодавством. Колективний договір може містити додаткові порівняно з чинним законодавством гарантії, соціально-побутові пільги. Відповідно до статті 14 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою. Статтею 5 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» передбачено, що організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів; генеральної угоди на державному рівні; галузевих, регіональних угод; колективних договорів; трудових договорів. Пунктом 8.1.2 Колективного договору укладеного на 2021-2025 роки між роботодавцем АТ «Оріана» та головою ради трудового колективу та п. 2.7 відповідного додатку 6 положення про надання матеріальної допомоги та заохочення цінними подарунками, зазначено, передбачена виплата працівникам Товариства раз на рік у вигляді матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу при використанні щорічної відпустки або її частини тривалістю не менше 14 календарних днів. В судовому засіданні встановлено та підтверджено копією трудової книжки та наказом АТ «Оріана» від 18.11.2024 року за № 45, що [PERSON] з 01.11.2023 р. працював в АТ «Оріана» на посаді заступника начальника відділу управління майном та звільнений з роботи 18.11.2024 на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП у зв`язку із скороченням штату працівників. [PERSON] 05.08.2024 р. звернувся до керівництва АТ «Оріана» з проханням надати матеріальну допомогу на оздоровлення при наданні відпустки, однак відповіді так і не отримав. 05.09.2024 року позивач звернувся до керівництва АТ «Оріана» з проханням надання йому інформації про хід розгляду заяви на надання матеріальної допомоги, відповідь на яку він також не отримав. Також, 18.11.2024 року позивач звернувся до керівництва АТ «Оріана» з проханням вжити заходів для виплати йому матеріальної допомоги на оздоровлення в повному обсязі, однак і на цю заву відповіді не було отримано. Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom), Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року). Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Щодо тверджень представника відповідача, що матеріальна допомога на оздоровлення, яка відповідно до ст. 1, 2 ЗУ "Про оплату праці" не входить до структури заробітної плати, суд зазначає, що згідно з п.\~3 розд. І Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 29.12.2017 р.\~№\~148, виплати, пов`язані з оплатою праці це виплати, віднесені до фонду оплати праці, а також до інших виплат, що не належать до цього фонду, а саме: «1) виплати, пов`язані з оплатою праці - виплати, віднесені до фонду оплати праці, а також до інших виплат, що не належать до цього фонду згідно з Інструкцією зі статистики заробітної плати, затвердженою наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713;». Отже, матеріальна допомога на оздоровлення не належать до структури заробітної плати, однак належить до виплат, пов`язаних з оплатою праці та підлягають оплаті. Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача про те, що виплата матеріальної допомоги на оздоровлення відповідно до колективного договору не є безумовною, а здійснюється з урахуванням фінансових можливостей підприємства, та вважає їх безпідставними, оскільки реалізація особою права, що пов`язане з отриманням коштів, які пов`язані з оплатою праці, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від фінансових асигнувань. Отже, матеріальна допомога на оздоровлення у розмірі місячного окладу мала бути виплачена [PERSON] незалежно від наведеного представником відповідача недостатнього фінансування АТ «Оріана», оскільки в п. 8.1.2 Колективного договору укладеного на 2021-2025 роки прописані умови виплати матеріальної допомоги на оздоровлення як соціальні пільги та гарантії. Допомога на оздоровлення при наданні щорічної відпустки гарантовані державою і її виплата є обов`язковою. При цьому, наданий представником відповідача звіт про фінансові результати (звіт про сукупній дохід) за 9 місяців 2024 р. не підтверджує доводів сторони відповідача про відсутність фінансових можливостей, так як матеріали справи містять копії наказів по АТ «Оріана», де 15 працівникам АТ «Оріана» у 2024 році виплачувалась матеріальна допомога на оздоровлення, зокрема у липні 5 працівникам, у серпні (місяці, в якому позивач брав щорічну оплачувану відпустку та просив надати йому матеріальну допомогу на оздоровлення) 2 праціникам, хоча, як сверджено представником відповідача, об`єктивно АТ «Оріана» не має прибутків, що впливає на обмежений розмір витрат на оплату праці, відповідно товариство станом на 05.08.2024 р. не мало фінансових можливостей для виплати позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення. Суд дане твердження представника відповідача оцінює критично, так як виплата матеріальної допомоги у липні 2024 року та зокрема 01.08.2024 р. та 26.08.2024 р., не може впливати на гарантовані законодавством та колекивним договором виплати працівнику, які фактично виконувалися у проміжку часу, коли позивачу не була виплачена матеріальна допомога на оздоровлення, а тому даний звіт про фінансові результати (звіт про сукупній дохід) за 9 місяців 2024 р. підприємства не є належним доказом про відсутність фінансової можливості підприємства у серпні 2024 року. Також суд відхиляє твердженя представника відповідача про те, що питання щодо виплати спірної допомоги позивач просив вирішити окремо, поза межами його заяви про надання відпустки у 2024 році, шляхом звернення з окремими заявами про її виплату 05.08.2024 р., 05.09.2024 р. та 18.11.2024 р., що прохання надати відпустку позивач у цих заявах не висловлював, а в самій заяві про надання відпустки від 05.08.2024 р. [PERSON] не ставив питання про виплату йому матеріальної допомоги на оздоровлення, а тому не мав правових підстав для її виплати. Як було зазначено судом, 05.08.2024 року позивач звернувся до відповідача з заявою про надання йому щорічної оплачуваної відпустки та з заявою про надання йому матеріальної допомоги на оздоровлення, тобто заяви були подані в один день. Законодавством України не передбачено обов`язове поєднання в одній заяві питання про надання відпустки та виплату матеріальної допомоги на оздоровлення. Суд звертає увагу, що у заяві від 05.08.2024 року позивач просив надати матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі посадового окладу саме до щорічної відпустки. Таким чином суд вбачає безпосередній взаємозв`язок між даними заявами, які були подані в один день і в одній з яких є посилання на іншу заяву. Щодо тверджень представника відповідача щодо пропущено строк для звернення до суду із вказаним позовом суд вважає її необґрунтованою, виходячи з наступного. Нормами ч. 2 ст. 233 КЗпП передбачено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 29.09.2021 року в справі № 466/10419/19. Як вже було зазначено судом вище та як свідчать матеріали, що позивач 05.08.2024 року звертався до відповідача про надання матеріальної допомоги до щорічної відпустки; 05.09.2024 року - з проханням надання йому інформації про хід розгляду заяви на надання матеріальної допомоги; 18.11.2024 року - з проханням вжити заходів для виплати йому матеріальної допомоги на оздоровлення в повному обсязі. АТ «Оріана» 18.11.2024 року в порядку ст. 116 КЗпП України письмово повідомлено [PERSON] про нараховані та виплачені суми, належні працівникові при звільненні. До Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області позивач звернувся 13.12.2024 року шляхом подання позовної заяви до до відділення поштового зв`язку. Суд звертає увагу, що законодавець в\~ст. 233 КЗпП України\~пов`язав початок перебігу строку звернення до суду (в межах даних правовідносин) не з моменту звільнення, а з дня одержання письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені особі при звільненні. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що наведені відповідачем підстави про пропуск позивачем строку звернення до суду відсутні. Статтею 81 ЦПК Українина сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги\~про стягнення не виплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу (місячної тарифної ставки) в розмірі 26\~500 грн. підлягають до задоволення. Позовна вимога позивача до\~АТ «ОРІАНА» про стягнення на його користь моральної шкоди в розмірі 6\~000,00 грн. судом не розглядається, так як позивач відмовився від неї до відкриття провадження у справі. Усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду. При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі «Серявін проти України» від 10 травня 2011 року, пункт 58). Статтею 141 ЦПК України\~передбачено вирішення питання розподілу судових витрат між сторонами. Відповідно до ч. 2\~ст. 141 ЦПК України\~інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно\~ст. 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Ч. 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Так позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1 211,20 грн. (а.с. 47). Оскільки позовні вимоги задоволено повністю, вказана вище сума підлягає стягненню із відповідача на користь позивача. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved