Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-23 00:00:00

29 жовтня 2024 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності на квартиру, а саме просить визначити, що частка [PERSON] , який помер [INFO] , у праві спільної сумісної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Новояворівською міською радою Яворівського району Львівської області 29 січня 2007 року, становить 1/6 частини. На обґрунтування позову зазначає, що власниками квартири за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] , спадкоємцем його майна є вона його дочка. За життя [PERSON] не визначив розміру своєї частки у вказаній вище квартирі. Співвласники квартири [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не заперечують, що померлому [PERSON] на праві власності належить 1/6 частина квартири. Відповідач [PERSON] незважаючи на те, що є співвласником квартири, в ній не проживає, а перебуває за кордоном. З метою отримання свідоцтва про право на спадщину на частку квартири, яка належала померлому батьку, їй необхідно визначити розмір такої частки у праві спільної сумісної власності на квартиру. Ухвалою судді від 04 листопада 2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 16 грудня 2024 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач [PERSON] не прибула, однак подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити. В судове засідання відповідач [PERSON] не прибула, однак подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнає. В судове засідання відповідач [PERSON] не прибув, однак подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнає. В судове засідання відповідач [PERSON] не прибув, однак подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнає. В судове засідання відповідач [PERSON] не прибув, про розгляд справи повідомлений належним чином, а саме шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Яворівського районного суду Львівської області. Також про причини неявки суд не повідомив, своїх заперечень та відзиву на позов не подав. Зважаючи на викладене вище, суд вважає за можливе розглянути заяву за відсутності сторін. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України у зв`язку з неявкою у судове засідання учасників справи. Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 268 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 20 лютого 2025 року, є дата складення повного судового рішення 24 лютого 2025 року. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, зважаючи на таке. Суд встановив, що [PERSON] народилася [INFO] , в графі батьки вказано [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 13 лютого 1981 року. [PERSON] після реєстрації шлюбу змінила прізвище на [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 19 вересня 1998 року. [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 26 квітня 2023 року Виконавчим комітетом Новояворівської міської ради Яворівського району Львівської області. Позивачка як спадкоємиця першої черги спадкування за законом після смерті батька подала до Жовківської державної нотаріальної контори районної заяву про прийняття спадщини, заведена спадкова справа № 70725442, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 72664957. Житлова квартира за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної спільної сумісної власності, із часткою 1/1, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, видане 29 січня 2007 року Новояворівською міською радою Яворівського району Львівської області. Отже, сторонам по справі фактично належить по 1/6 частці квартири за адресою: [ADDRESS] . На заяву [PERSON] про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] на частину квартири за адресою: [ADDRESS] , нотаріус Жовківської державної нотаріальної контори Львівської області повідомив про те, у свідоцтві про право власності на дану квартиру, вказано, що така належить власникам на праві спільної сумісної власності, тобто частки не визначені, відповідно необхідно надати заяви співвласників щодо визначення частки, або звернутися до судових органів для вирішення питання щодо розміру часток. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно ч. 1 ст. 357 Цивільного кодексу України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Відповідно до ст. 361 Цивільного кодексу України розпорядження часткою у праві спільної часткової власності співвласником може здійснюватися самостійно. Отже, для здійснення права розпорядження часткою, в тому числі і для передачі права власності необхідно, щоб частка в праві спільної власності була визначена. Згідно ч. 1, 3 ст. 364 Цивільного кодексу України у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 368 Цивільного кодексу України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно із ч. 1, 2 ст. 369 Цивільного кодексу України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відповідно до ч. 2 ст. 370 Цивільного кодексу України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України майно, що є у спільній сумісній власності може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власної вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівним якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до статей 1218, 1226 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Як роз`яснено пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 № 20 розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є, зокрема, квартира (будинок), передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім`ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Таким чином, у разі смерті одного з учасників права спільної сумісної власності, передусім необхідно визначити частку померлого у спільному майні, яка і буде об`єктом спадкування. Відповідно до пункту 3.4. Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року відповідно до статті 1226 Цивільного кодексу України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. Зі змісту статті 357 Цивільного кодексу України вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі смерті співвласника частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними. Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Як встановлено судом, померлому батьку позивачки, [PERSON] , позивачці [PERSON] та відповідачам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , на праві спільної сумісної власності належала квартира за адресою: [ADDRESS] . Перешкодою у реалізації права позивачки на спадкування належної батьку позивача частки у праві спільної сумісної власності на квартиру є те, що у свідоцтві на право власності на житло не визначена частка квартири, яка належить кожному із співвласників. Оскільки частки співвласників даної квартири не були визначені між сторонами, за життя померлого [PERSON] , то згідно вказаних вище норм законодавства вони вважаються рівними, тобто по 1/6 частки квартири кожному. Так, [PERSON] , [PERSON] , відповідачам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , належить по 1/6 частці квартири за адресою: [ADDRESS] . Отже, 1/6 частка цієї житлової квартири належить [PERSON] , і як наслідок входить до її спадщини. Суд також враховує, що відповідачі у справі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] подали заяви про визнання позову. Згідно з ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. З урахуванням наведеного вище, з врахуванням визнання позову відповідачами, що не суперечить закону та не порушує права та свободи інших осіб, суд дійшов висновку про те, що заявлені вимоги [PERSON] підлягають до задоволення. За таких обставин, враховуючи, що позивачка позбавлена можливості у позасудовому порядку вирішити заявлені питання, а відповідачі визнали позовні вимоги, вирішення даного спору має для позивачки значення і необхідне їй для оформлення права власності в порядку спадкування, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved