Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки, в якому просить суд стягнути з відповідачки заборгованість за договорами позики на загальну суму 26000,00 дол. США, посилаючись на те, що 20 січня 2020 року відповідачка позичила у позивача 10000,00 дол. США (грн. еквівалент 242500,00 грн.) та зобов`язалася повернути їх не пізніше 30 липня 2021 року та сплатити 8 % місячної сплати за користування позикою, про що відповідачка написала власноруч позивачу розписку. У разі несвоєчасної сплати обумовленої суми відсотків за користування позикою, процентна ставка збільшена до 10 % щомісяця. Після спливу строку повернення позики відповідачка не повернула позивачу позичені грошові кошти та ухиляється від повернення позики. Таким чином, позивач просив суд стягнути з відповідачки основний борг у розмірі 10000,00 дол. США, 10 % місячних за користування грошовими коштами у розмірі 16000,00 дол. США. Позивач в судове засідання не з`явився, але від нього до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, у разі неявки відповідачки в судове засідання не заперечував проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідачка у судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи двічі повідомлялася належним чином. Так, судом, відповідно до частини 6\~статті 128 ЦПК України, надсилалися судові повістки про виклик у судове засідання за адресою місця проживання відповідачки, зареєстрованого у встановленому законом порядку, однак, згідно з поштовими конвертами з судовими повістками, що повернулися до суду з довідкою відділення «Укрпошти» де є позначка «адресат відсутній за вказаною адресою», що свідчить про неможливість вручення відповідачці судових повісток та, відповідно до частини 8 статті 128 ЦПК України, в такому випадку вважається, що відповідачка повідомлена належним чином. Клопотання про розгляд справи за її відсутності, відзив на позовну заяву не подавала, про поважні причини неявки в суд також не повідомила. Правом на подання відзиву у встановлений судом строк відповідачка не скористалася, про наслідки ненадання учасником справи заяв по суті справи у встановлений судом строк була повідомлена в ухвалі про відкриття провадження у справі. Неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18. Верховний Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Враховуючи позицію Верховного Суду, суд вважає, що відповідачка належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи та справу можливо розглянути за її відсутності. Враховуючи повторну неявку належним чином повідомленої відповідачки в судове засідання, яка не повідомила про причини неявки та не подала відзив відповідно до\~статті 280 ЦПК України\~суд, за згодою позивача, вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Враховуючи вказані факти, згоду позивача, що викладена у його заяві, суд вважає за можливе, відповідно до частини 4\~статті 223 ЦПК України, ухвалити рішення у справі при заочному розгляді справи, що відповідає положенням\~статті 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, судом, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, надані докази, давши їм оцінку в сукупності, суд вважає позовну заяву позивача обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із зобов`язального права, пов`язані з ухиленням позичальника від виконання своїх обов`язків по поверненню суми позики позикодавцю, тому, при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Цивільним Кодексом України. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до розписки від 20 січня 2020 року, [PERSON] , відповідачка у справі, позичила у [PERSON] (а.с. 8, 9), позивача по справі, грошові кошти в сумі 10000,00 дол. США зі сплатою 8 % щомісяця за користування позикою, які повинна була повернути позивачу у строк до 30 червня 2021 року (а.с. 10). Відповідачка зобов`язалася, що у разі несвоєчасної сплати щомісячних відсотків, розмір щомісячної процентної ставки збільшується до 10 % щомісяця. Таким чином, суд дійшов висновку, що між сторонами виникли правовідносини, пов`язані з борговими зобов`язаннями і це підтверджується письмовими доказами, дослідженими судом. Відповідно до статті 4 ЦПК України кожній особі гарантується право звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. Захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб здійснюється шляхом вирішення цивільних справ, що згідно вимог ст. 2 ЦПК України являється завданням цивільного судочинства. Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. На підставі частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд згідно з статтею 13 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною 2 статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Таким чином, у відповідачки виник обов`язок повернути позикодавцю грошові кошти у такій самій сумі, відповідно до статті 1049 ЦК України. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, за своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Наведені обґрунтування стосовно того, що борговим документом, що підтверджує укладання договору позики між відповідачем та позивачем є розписка, яка посвідчує і передання відповідачу визначеної грошової суми, викладені у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16, які відповідно до вимог ст. 360-7 ЦК України є обов`язковими для всіх судів України. На підтвердження укладення договору позики та його умов позивачем була надана суду вищезазначена розписка позичальниці [PERSON] , яка посвідчує передання останній позикодавцем [PERSON] зазначених грошових сум. Суд вважає, що текст розписки, складеної [PERSON] дійсно містить інформацію про отримання останньою грошових коштів від [PERSON] та її обов`язок повернути грошові кошти у чітко визначені строки та сплатити відсотки за користування сумою позики. Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.\~ Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно з частиною 1 статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положеннями частини 1 статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Всупереч вимогам зазначеного чинного законодавства відповідачка [PERSON] належним чином свої зобов`язання по поверненню позики не виконала та не здійснила повернення усієї суми позики у встановлений договором позики грошових коштів строк, у зв`язку з чим допустила наявну заборгованість, що є підставою для стягнення з неї суми позики на користь [PERSON] . Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Водночас Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання на території України грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до вимог статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які укладаються та виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово висновувала, що у цивільному законодавстві відсутня заборона на укладення правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги. Такий підхід до розуміння правової природи іноземної валюти як валюти зобов`язання є усталеним і послідовним у практиці Великої Палати Верховного Суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16,\~\~від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16, від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17). Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, з розписки від 20 січня 2020 року сторони погодили, що поверненню підлягає сума, еквівалентна 10000,00 дол. США. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено про те, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Водночас з огляду на приписи частини першої\~статті 1046 ЦК України, а також частини першої\~статті 1049 ЦК України\~належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є\~повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Таким чином, зазначивши про необхідність повернення суми, еквівалентної 10000,00 дол. США, сторони погодили, що одиницею виміру суми коштів, яка підлягає поверненню за цим зобов`язанням, є долар США. Тобто змістом зобов`язання є повернення заборгованості в розмірі, який еквівалентний 10000,00 дол. США на момент повернення боргу. Проценти підлягають стягненню з відповідачки за період з березня 2020 року (початок сплати відсотків) до 30 липня 2021 року (строк повернення позики) (з березня 2020 року по 31 липня 2021 року 16 місяців, розмір щомісячного платежу за користування позикою становив 1000,00 дол. США, що дорівнює 16000,00 дол. США. (10% х 16 місяців = 16000 дол. США). Вирішивши чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються, суд вважає, що викладені позивачем в позові обставини знайшли своє підтвердження та приходить до однозначного висновку про необхідність задоволення заявлених позивачем позовних вимог. Беручи до уваги, що позивач звільнений від сплати судового збору, звернувся до суду із зазначеним позовом 15 липня 2024 року, на підставі статті 141 ЦПК України, судовий збір в сумі 10671,28 грн., 1 % ціни позову становить 1067128,40 грн. х 1% ціни позову = 10671,28 грн.) (26000 дол. США х 41,0434 курс дол. США станом на момент подання позовної заяви за курсом НБУ = 1067128,40 грн. ціна позову), підлягає стягненню з відповідачки на користь держави у зв`язку з задоволенням позовних вимог позивача про стягнення боргу за договором позики. На підставі статей 192, 202, 207, 524, 526, 527, 530, 533, 610, 612, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України,

Outcome: approved