Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-27 00:00:00

У січні 2025 року позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача Державного агентства водних ресурсів України, в якому просив суд стягнути з відповідача на свою користь 40 000 грн. моральної шкоди. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що внаслідок протиправної поведінки і неналежного виконання своїх обов`язків відповідачем, позивач позбавлений конституційного права на подання звернення до органів державної влади та передбаченого Законом України «Про доступ до публічної інформації» права на отримання такої інформації. Позивач стверджує, що протиправна поведінка підтверджується наявним рішенням суду, яке набрало законної сили. Неодноразові звернення до Державного агентства водних ресурсів України навіть при наявності рішення суду, не дали результатів, що завдало позивачу моральної шкоди. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом. Ухвалою від 04.02.2025 р. відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання. Позивач в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідач в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідачем 13.02.2025 року було подано відзив на позовну заяву, у якому останній проти позову заперечив, обґрунтовуючи це тим, що рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 27 травня 2024 року у справі № 240/35350/23, ним виконано шляхом повторного надіслання на адресу відповідача відповіді №233/ЖТ/21-24 від 17.05.2024 року згідно супровідного листа від 30.05.2025 року на його запит від 02.07.2023 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення від 04.06.2025 року. Суд, розглянувши подані сторонами докази, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, позивач 02.07.2023 року звернувся спільно з громадською організацією «Проти придурків та ідіотів» до Державного агентства водних ресурсів України із запитом, у якому просив надати інформацію щодо переліку об`єктів водного фонду на території Коростишівської територіальної громади, не переданих в оренду чи користування, відповіді на який позивачем отримано не було. Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 27 травня 2024 року у справі № 240/35350/23, яке набрало законної сили, адміністративний позов [PERSON] до Державного агентства водних ресурсів України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії задоволено частково. Визнано бездіяльність Державного агентства водних ресурсів України щодо не надіслання відповіді на запит від 02.07.2023 року протиправною та зобов`язано відповідача Державне агентство водних ресурсів України надіслати [PERSON] у встановлений спосіб відповідь на запит від 02.07.2023 року. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Як вбачається із Єдиного державного реєстру судових рішень, вказане рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалося та набрало законної сили. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач стверджував, що внаслідок такої довготривалої протиправної поведінки відповідача, що триває з липня 2023 року по теперішній час, з боку Державного агентства водних ресурсів України позивачу було спричинено моральну шкоду. Згідно ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. ( ч. 2 ст. 15 ЦК України ) Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Відповідно до ч. 3 цієї статті кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Цивільним кодексом. Згідно з положеннями ст. 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої матеріальної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. За змістом ч. 2-4 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Верховний Суд у постанові від 15.12.2020 року у справі № 752/17832/14-ц зазначив, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У постанові від 03 серпня 2020 року у справі № 817/48/18 ВС виснував, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого У постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17 Верховним Судом зазначено, що усправах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Відповідно до ст.2 Закону України «Про міжнародні договори» міжнародний договір України - укладений у письмовій формі з іноземною державою або іншим суб`єктом міжнародного права, який регулюється міжнародним правом, незалежно від того, міститься договір в одному чи декількох пов`язаних між собою документах, і незалежно від його конкретного найменування (договір, угода, конвенція, пакт, протокол тощо). Згідно з ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. 01.11.2022 року для України набрала чинності Конвенція Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок i домашньому насильству та боротьбу із цими явищами від 20.06.2022 року, яку ратифіковано Законом України від 20 червня 2022 року№ 2319-IX. Відповідно до ч.4 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (п. 64, заява N 40450/04, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 27 травня 2024 року у справі № 240/35350/23, яке набрало законної сили, адміністративний позов [PERSON] до Державного агентства водних ресурсів України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії задоволено частково. Визнано бездіяльність Державного агентства водних ресурсів України щодо не надіслання відповіді на запит від 02.07.2023 року протиправною та зобов`язано відповідача Державне агентство водних ресурсів України надіслати [PERSON] у встановлений спосіб відповідь на запит від 02.07.2023 року. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно з ч.1 ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У постанові від 24 жовтня 2024 року у справі № 752/8103/13-ц Верховний Суд зазначив, що згідно з частиною третьою статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру. З наведеного убачається, що суд не позбавлений можливості самостійно перевірити відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень та є відкритими, зокрема, судові рішення у справах. Таким чином, суд при вирішенні справи буде вправі ознайомитися із текстами відповідних судових рішень у ЄДРСР. Як вбачається із відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових, вказане рішення суду набрало законної сили, а отже обставини, встановлені вказаним рішеннями, є преюдиційними, тобто такими, що не підлягають доказуванню. Отже, виходячи з положень ст. ст. 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому, як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Такий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 01 вересня 2020р. у справі № 216/3521/16-ц, що відповідає практиці ЄСПЛ (наприклад рішення № 47148/99 від 22 лютого 2005р. у справі «Новоселецький проти України»). Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У постанові ВС від 15.08.2019 року у справі № 823/782/16 зазначено, що відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, має на меті, як компенсацію потерпілому завданих збитків, так і запобігання вчинення суб`єктом владних повноважень такого у майбутньому, зокрема, шляхом здійснення превентивних заходів для удосконалення виконання своїх функцій, спрямованих на інтереси людини. Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом і в постанові від 03.08.2020 року у справі № 817/48/18. Таким чином, враховуючи, що вищезазначеним рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 27 травня 2024 року у справі № 240/35350/23, яке набрали законної сили, встановлено протиправність дій відповідача щодо не надіслання відповіді на запит від 02.07.2023 року, суд вважає, що останньому з боку відповідача завдано моральну шкоду, яка виразилась у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, що призвело до розчарування та відчуття несправедливості та негативно відобразилось на психоемоційному стані позивача. Беручи до уваги, роз`яснення Пленуму Верховного Суду України в п. 3, 5 Постанови за № 4 від 31 березня 1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме з відповідача на користь позивача підлягає стягненню у відшкодування моральної шкоди 20 000,0 грн. Аргументи відповідача щодо того, що рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 27 травня 2024 року у справі № 240/35350/23 ним повністю виконано, а відтак позов до задоволення не підлягає, судом до уваги не беруться з врахуванням наступного. Як вбачається із матеріалів справи, відповідачем було надано відповідь № 233/ЖТ/21-24 від 17.05.2024 року на запит позивача від 02.07.2023 року та надіслано на адресу позивача згідно супровідного листа 277/ЖТ/21-24 від 30.05.2025 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення від 04.06.2025 року №1001484463122, на якому наявна відмітка про вручення від 25.06.2026 року. Таким чином, рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 27 травня 2024 року у справі № 240/35350/23 щодо зобов`язання надати відповідь на запит позивача відповідачем виконано. Однак позивач у позовній заяві просив суд про стягнення із відповідача моральної шкоди завданої саме не надісланням у встановлений законом строк відповіді на його запит від 02.07.2023 року, тобто шкоду, завданої протиправною бездіяльністю органу державної влади. Бездіяльність Державного агентства водних ресурсів України щодо не надіслання відповіді на запит визнана протиправною рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 27 травня 2024 року у справі № 240/35350/23, яке набрало законної сили, а відтак, вказані обставини є преюдиційним, тобто таким, що не потребують доказування. З врахуванням наведеного факт виконання вказаного рішення суду відповідачем на задоволення позову про відшкодування моральної шкоди не впливає. Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Як вбачається із пенсійного посвідчення серії [NUMBER] , позивач є особою з інвалідністю II групи довічно. Відповідно до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Згідно з п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви майнового характеру, поданою фізичною особою, встановлено ставку судового збору у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» з 1 січня 2025 року встановлено розмір прожиткового мінімуму для основних соціальних і демографічних груп населення, в тому числі для працездатних осіб, на рівні 3028 грн. 0,4 від цієї суми становить 1211,20 грн. Оскільки позов задоволено частково, то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених вимог в сумі 605,60 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 605,60 грн.

Outcome: partial