Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-26 00:00:00

У жовтні 2024 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Дніпропетровська Біржа нерухомості, приватний нотаріус Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Шевченко Олександр Михайлович, в якому просила суд: - визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомості, укладений 15 липня 1999 року між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованого на Дніпропетровській біржі нерухомості за реєстровим № 189-499 та зареєстрованого в Новомосковському Бюро технічної інвентаризації 28 липня 1999р. в реєстрі за № 4444; - визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності на житловий будинок з надвірними прибудовами, що розташований на земельній ділянці площею 500 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , що в цілому складається з: житлового будинку А, вбиральні Б, сарай В, колодязь к, споруди № 1-5,1, в порядк спадкування після смерті [PERSON] . В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що [INFO] померла [PERSON] , внаслідок чого після її смерті відкрилася спадщина на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] є донька спадкодавця [PERSON] , [INFO] та яка являється єдиним спадкоємцем майна після померлої [PERSON] . Для оформлення своїх спадкових прав [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Шевченка Олександра Михайловича, який відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , оскільки наданий позивачем правовстановлюючий документ, а саме договір купівлі-продажу, посвідчений 15 липня 1999 року міською біржею нерухомості за реєстраційним номером 189-1199 не відповідає нормам законодавства, діючого на час його укладання, про що видано відповідну постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 02.10.2024 року. 15 липня 1999 року [PERSON] придбала у [PERSON] за ціною 1\~756 грн. житловий будинок з надвірними прибудовами, що розташований на земельній ділянці площею 500 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , про що між ними було укладено відповідний договір купівлі-продажу, який було зареєстровано на Дніпропетровській біржі нерухомості за реєстровим номером № 189-1199 та зареєстровано в Новомосковському Бюро технічної інвентаризації 28.07.1999 р. в реєстрі за № 4444. Між сторонами угоди було досягнуто згоди щодо істотних умов договорів та відбулося повне виконання договору. З часу придбання нерухомого майна [PERSON] користувалася ним та утримувала його до смерті. Позивачка з 30.10.2000 р. зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , постійно проживала у вищевказаному житловому будинку. Укладення нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу вищезазначеного нерухомого майна, є неможливим у зв`язку зі смертю покупця [PERSON] . На теперішній час здійснити нотаріальне посвідчення договору не можливо, відповідно позивач позбавлена можливості у повному обсязі реалізувати свої спадкові права, тому вона звернулася до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 25 жовтня 2024 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження та зобов`язано приватного нотаріуса Новомосковського району нотаріального округу Дніпропетровської області Шевченка О.М., надати копію спадкової справи після смерті [PERSON] , померлої [INFO] /а.с.42/. В судове засідання представник позивача\~адвокат Лазуренко І.Ф. не з`явилася, надавши суду заяву про розгляд справи у її відсутність, одночасно позов підтримала, просила задовольнити у повному обсязі та не заперечувала проти заочного розгляду справи. Оскільки відповідач не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, що в розумінні ч. 3ст. 131 ЦПК України вважається неявкою без поважних причин, не подали відзиви, суд відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Представники третіх осіб в судове засідання також не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, надали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутність. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши подані докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, приходить до наступного висновку. Відповідно до положень ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у відповідності ЦПК України випадках. Згідно ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень ст.ст. 12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). 15 липня 1999 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними прибудовами, що розташований на земельній ділянці площею 500 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Договір було посвідчено на Дніпропетровській біржі нерухомості за реєстровим № 189-1199 та зареєстровано в Новомосковському Бюро технічної інвентаризації 28.07.1999р. в реєстрі за № 4444 /а.с.13/. Витребувані матеріали інвентаризаційної справи, які оглянуті судом, місять докази здійснення державної реєстрації цього правочину Новомосковським БТІ. За умовами договору купівлі-продажу Покупець сплатив Продавцю до підписання цієї угоди кошти в розмірі 1 756 грн. /а.с.13/. Судом по справі встановлено, що [INFO] померла [PERSON] та після її смерті відкрилася спадщина на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , видане Новомосковським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області /а.с.27,25/. Після її смерті відкрилася спадщина на належне її майно в тому числі, на житловий будинок з надвірними прибудовами, що розташований на земельній ділянці площею 500 кв.м. за адресою: [ADDRESS] /а.с.25/. Відповідно до\~технічного паспорта\~на житловий\~будинок,\~що знаходиться\~у власності\~громадянки [PERSON] ,\~та схематичного\~плану,\~технічна характеристика\~житлового будинку\~з надвірними\~прибудовами,\~що розташований\~на земельній\~ділянці площею\~500\~кв.м.\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~складається з:\~житлового будинку\~А,\~вбиральні Б,\~сарай В,\~колодязь к,\~споруди №\~1-5,1. /а.с. 14, 17-20/. Згідно звіту про незалежну оцінку житлового будинку з надвірними прибудовами, що розташований на земельній ділянці площею 500 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , ринкова вартість об`єкта оцінки станом на 08 жовтня 2024 року становить: 101\~000,00 гривень /а.с. 38-41/. Також, судом встановлено, що приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Шевченко О.М. було заведено спадкову справу № 10/2019, у відповідності до якої, єдиною спадкоємицею, яка прийняла спадщину, є донька померлої [PERSON] [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] , свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] /а.с.21,22/. Окрім того, [INFO] чоловік померлої [PERSON] , [INFO] в присутності нотаріуса письмово відмовився від прийняття спадщини після своєї дружини на користь своєї доньки [PERSON] . Проте, як вбачається з матеріалів спадкової справи, постановою від 02.10.2024 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом через те, що житловий будинок було придбано спадкодавцем на підставі договору купівлі-продажу, який посвідчено на Дніпропетровській біржі нерухомості та зареєстровано в Новомосковському Бюро технічної інвентаризації 28.07.1999р., з порушенням вимог ст. 657 Цивільного кодексу України, яка передбачає, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню /а.с.26/. До правовідносин, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне застосувати наступні норми права. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року,чинного на час їх виникнення. Відповідно до ст. 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. За змістом ст. ст.128,153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Так, право укладати договори купівлі-продажу і реєструвати їх на товарній біржі передбачено статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» № 1956-ХІІ від 10 грудня 1991 року, згідно ч. 2 якої - угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Міністерство юстиції України за № 17-12-44 від 10 квітня 1998 року, роз`яснює, що угоди укладені на біржі не прирівняні до нотаріально посвідчених, а тільки підлягають подальшому нотаріальному посвідченню. Положеннями ст.47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Договір купівлі-продажу об`єкту нерухомості повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин України. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу об`єкту нерухомості підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно з п. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому випадку нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28 квітня 1978 року, зі змінами № 15 від 15 травня 1998 року «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними», з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею. Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" від 01 липня 2004р. за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Тобто, у період укладання спірного договору купівлі-продажу існував пробіл у чинному законодавстві, тому що, згідно ст. ст.242,227 ЦК України (1963 року) договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Тим часом, у відповідності зі ст.15 Закону України "Про товарну біржу" біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню. За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч. 1ст. 128ЦК УРСР), а у відповідності до ст.153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору. Як убачається з положень укладеного договору купівлі-продажу нерухомого майна, сторони за договором - уклали даний договір, здійснили купівлю-продаж належної продавцю на праві власності нерухомого майна, [PERSON] , як покупцем, усі умови за договором виконані. Згідно з п. 2 вищевказаного договору об`єкт нерухомості проданий позивачу за 1 756 грн., які були отримані Продавцем від Покупця до підписання угоди. Доказів того, що сторони заперечували укладений договір, згідно до вимог ст. 237 ЦК України, суду не було надано, тому, суд вважає укладений договір дійсним. Оскільки, угода купівлі-продажу не визнавалась недійсною, матір позивачки, на підставі ст.ст.128,153 ЦК УРСР і ст. 49 Закону України «Про власність» набула право власності на спірний об`єкт нерухомості і правомірно володіла ним. Передбачених законом підстав для не визнання дійсним неоспореного договору купівлі-продажу об`єкту нерухомості в судовому порядку не має. Таким чином, суд вважає, що сторони в договорі домовилися про усі істотні умови договору купівлі - продажу об`єкту нерухомості, виконання договору відбулося. В той же час, відповідно до вимог ст.25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Судом встановлено, що одна із сторін правочину померла, а фактичного місця проживання відповідача позивачу не відомо. Відповідно до ст.ст. 1217-1218, 1268-1269 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно зі ст.1220ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до вимог ст.328ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. У відповідності до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а спадкоємець, який прийняв спадщину, в розумінні ч.1ст. 1218 ЦК України, має право вимагати визнання за ним права власності на спадкове майно в судовому порядку. Аналізуючи викладене, суд вважає за можливе визнати за позивачем право власності на вищевказаний будинок, в порядку спадкування за законом. Аналізуючи викладене, суд зазначає, що у зв`язку зі встановленням факту повного виконання угоди купівлі-продажу сторонами договору, факту неможливості оформлення угоди належним чином на сьогоднішній день, оскільки померла одна зі сторін правочину, то нотаріальне посвідчення договору неможливе, а позивач, як спадкоємець майна, дійсно іншим чином не може захистити свої права, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. У суду відсутні підстави для визнання дійсним нікчемного правочину в судовому порядку, однак вимоги позивача щодо визнання за нею права власності на спірне нерухоме майно, в порядку спадкування, - підлягають задоволенню. Витрати по справі суд вважає покласти на рахунок сторін, що їх понесли. На підставі викладеного,

Outcome: partial