Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-18 00:00:00

14 серпня 2024 року позивач через свого представника адвоката Вельчеву Н.М. звернулася до суду з позовом до Саратської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області про визнання права власності на житловий будинок садибного типу в порядку спадкування. Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] , про що Новоселівською сільською радою Саратського району Одеської області складено відповідний актовий запис № 43 та 26 листопада 2005 року видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Після його смерті відкрилась спадщина, на спадкове майно у вигляді житлового будинку садибного типу [ADDRESS] . Спадкодавець на день своє смерті [INFO] був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] , до складу його сім`ї входила донька [PERSON] . Позивач, як спадкоємець за законом, прийняла спадщину у встановлений законом строк шляхом подання відповідної заяви нотаріусу та 22 травня 2006 року державним нотаріусом Арцизької державної нотаріальної контори Одеської області Бучацьким В.Я. заведена спадкова справа № 142-2006. Однак, постановою приватного нотаріуса Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Сулакова І.І. від 01 квітня 2024 року позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадковий житловий будинок, у зв`язку з відсутності правовстановлюючих документів на нерухоме майно. Правовстановлюючий документ на вказаний будинок відсутній, право власності не зареєстроване, у зв`язку з тим, що будинок був збудований до 1992 року і право власності набуто в порядку, який існував на час його будівництва у 1968 році, шляхом внесення запису до погосподарської книги. Право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку не зареєстровано. Просить визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , на житловий будинок садибного типу за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 19 серпня 2024 року провадження у справі було відкрито в загальному порядку та розпочато підготовче провадження; роз`яснено відповідачу право на подачу відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від -----------2024 року закрито підготовче провадження та призачено справу до судового розгляду. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Вельчева Н.М., будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися. Представником позивача - адвокатом Вельчевою Н.М. до суду направлено заяву про розгляд справи за її відсутності та за відсутності позивача, на задоволенні позовних вимог наполягають. Представник відповідача Саратської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області В.Райчева, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, до суду не з`явилася, направила заяву про розгляд справи за її відсутності, у вирішенні справи поклалася на розсуд суду. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Згідно зі ст. 13 ч. 1, 3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Дослідивши письмові докази по справі та всі обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, суд приходить до наступного висновку: Положення ст.4 ЦПК України, ст. 15 ЦК Україні, а також положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів судом. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов`язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині надання доказів на підтвердження позовних вимог. З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи і вважає, що їх достатніми для розгляду цієї справи по суті. Конституцією України передбачено захист права власності. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (стаття 41 Конституції України). Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти с своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до п.п. 2, 6 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, судовий захист цивільного права та інтересу, а також справедливість, добросовісність та розумність і ними суд має керуватися при вирішенні питання про права на спадкування. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , про що Новоселівською сільською радою Саратського району Одеської області складено відповідний актовий запис № 43 та 26 листопада 2005 року видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Після його смерті відкрилась спадщина, на спадкове майно у вигляді житлового будинку садибного типу [ADDRESS] . Згідно з рішенням Новоселівської сільської ради Саратського району Одеської області від 25 лютого 2016 року № 34 «Про перейменування вулиць на території с.Новоселівка» вул. Леніна в с. Новоселівка перейменована на вул. Центральну. Спадкоємцями за законом є донька позивач у справі [PERSON] . Факт родинних відносин підтверджено: копією свідоцтва про народження позивача серії [NUMBER] , виданого на підставі актового запису № 13 від 11 березня 1983 року Новоселівською сільською радою Саратського району Одеської області, відомості про батьків: [PERSON] , [PERSON] ; копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Новоселівською сільською радою Саратського району Одеської області на підставі актового запису № 14 від 06 листопада 2009 року, на підставі зміни прізвища з [PERSON] на [PERSON] . Відповідно до довідки Новоселівського старостинського округу Саратської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області № 558 від 23 липня 2024 року, [PERSON] до дня смерті [INFO] був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] . Разом із ним на день відкриття спадщини була зареєстрована та входила до складу його сім`ї донька [PERSON] , [INFO] . -------- року позивач звернулася до державного нотаріуса Арцизької державної нотаріальної контори Одеської області Бучацького В.Я. із заявою про прийняття спадщини за законом\~ та 22 травня 2006 року нотаріусом заведена спадкова справа №142-2006. Згідно з копією спадкової справи № 142-2006 до майна померлого [PERSON] , інші спадкоємці відсутні. 01 квітня 2024 року позивач звернулася до приватного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок. Постановою приватного нотаріуса Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Сулакова І.І. від 01 квітня 2024 року позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з відсутності правовстановлюючих документів на нерухоме майно. Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» «Спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України, Законами України від 02 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат», від 23 червня 2005 року № 2709-IV «Про міжнародне приватне право», іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами. Відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до статей 1216, 1217 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини, відповідно до статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з частиною 1 статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Дане зобов`язання встановлено законодавством у зв`язку з тим, що право власності на спадкове нерухоме майно виникає у спадкоємця тільки з моменту державної реєстрації цього майна. За частиною 2 статті 182 ЦК України, право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації. Згідно технічного паспорту за реєстраційним номером ТІ01:3338-5393-2303-2668, виготовленим станом на 16 липня 2024 року, житловий будинок садибного типу за адресою: [ADDRESS] , був збудований 1968 році. Згідно з довідкою від 23 квітня 2024 року вих. №370, виданої Новоселівською сільською радою Білгород-Дністровського району Одеської області, житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , за даними погосподарської книги № 3 особовий рахунок № [NUMBER] був збудований 1968 році. Вартість житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , згідно із звітом про належну оцінку нерухомого майна станом на ------ 2024 року становить 45 018,06 грн. У 1974 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ХІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Постанова від 26 серпня 1948 року), які, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 4, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності. Відповідно до пункту 6 Інструкції, не підлягають реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. Таким чином, у період чинності зазначеної Інструкції державна реєстрація нерухомого майна не проводилась в сільській місцевості. Право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, зокрема може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради. Такі випадки характерні для сільської місцевості, де право власності на житловий будинок підтверджується лише записом в по господарській книзі сільської ради. Отже підставою виникнення у спадкодавця права власності на житловий будинок садибного типу був сам факт збудування його з додержанням вимог зазначених правових актів, які не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Правовстановлюючий документ на вказаний будинок відсутній, право власності не зареєстровано, у зв`язку з тим, що будинок збудований до 1992 року і право власності набуто в порядку, який існував на час його будівництва, шляхом внесення запису до по господарської книги. Згідно копії витягу з погосподарської книги по Новоселівській сільській раді Білгород-Дністровського району Одеської області 1991-1995 роки головою домогосподарства житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , значиться [PERSON] , члени домогосподарства: донька [PERSON] вказане підвтерджено також і довідкою Новоселівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області від 23 липня 2024 року вих. №558. Відповідно до довідки Новоселівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області від 23 квітня 2024 року №388 та №370,\~ згідно погосподарської книги №3 особовий рахунок № [NUMBER] житловий будинок за адресою: [ADDRESS] дійсно належав [PERSON] , який помер [INFO] та побудований у 1968 році. Рішення про виділення у користування земельної ділянки відсутнє, кадастровий номер земельній ділянці не присвоювався, право власності на зареєстровано. З наведеного вище, вбачається, що спадкодавець [PERSON] був власником житлового будинку садибного типу за адресою: [ADDRESS] , на підставі запису в погосподарській книзі. У зв`язку з чим, вказаний житловий будинок садибного типу входить до складу спадщини, що відкрилась після його смерті. Відповідно до частини 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Статтею 31 цього Закону передбачені особливості державної реєстрації прав на об`єкти нерухомого майна, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення по господарського обліку. Відповідно до зазначеного Закону, для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення по господарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються: 1) виписка із по господарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою; 2) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про прав на спадщину. Роз`яснення щодо того, що правильним є застосування саме вказаних норм, міститься в Листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» наведено роз`яснення судам щодо розгляду аналогічних спорів з приводу спадкування майна та його реєстрації. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч.2 ст. 328 ЦК України). Відповідно до ст.ст.25, 30, 346 ЦК України, листа Міністерства юстиції України №19-32/319 від 21.02.2005 року, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилась і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку. З вищенаведеного випливає, що іншого шляху окрім звернення до суду за захистом порушеного права у позивача немає та позивач правильно у розумінні ст.16 ЦК України обрав спосіб захисту порушеного права. Враховуючи викладені обставини справи та вимоги Закону, визнання відповідачем позову, суд вважає, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, позов про визнання права власності на майно в порядку спадкування підлягає задоволенню. На підставі вище наведеного,

Outcome: approved