Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-18 00:00:00

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ. Короткий зміст позовних вимог та заперечень, процесуальні дії суду. [PERSON] , від імені та в інтересах якої діє її представник - адвокат Разумовський О.А., звернулася до суду з даним позовом, в якому просила визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . В обгрунтування позову вказала наступне. У період часу з 1975 року по 1977 рік, [PERSON] , на підставі відповідного ордеру, була видана квартира [ADDRESS] , для проживання останньої та членів її сім`ї. На теперішній час, у спірній квартирі зареєстровані серед іншого: [PERSON] , починаючи з 03.11.2005, [PERSON] , починаючи з 15.04.1997. Так, [PERSON] , як головний квартиронаймач, формально зареєструвала відповідача за спірною адресою, на прохання своєї доньки/позивача, адже в такому випадку для багатодітної сім`ї законом передбачалось поліпшення житлових умов, яке так необхідно було позивачу для отримання свого власного житла. Однак, сам [PERSON] , ніколи не вселявся до спірної квартири та ніколи в ній не проживав, не мав в ній своїх речей, навіть не цікавився долею останньої тощо. Відповідач до 2005 року фактично, мешкав разом зі своїми батьками за адресою: [ADDRESS] , а починаючи з 2005 року, у свого діда [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Через деякий час, рішенням Виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 208 від 22.02.2005, дід відповідача - [PERSON] , який зареєстрований та мешкає за адресою: [ADDRESS] , був призначений опікуном над [PERSON] . А в подальшому, рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 21.06.2007 у справі № 7-2295/2007, позивача було позбавлено батьківських прав по відношенню до [PERSON] . Після смерті головного квартиронаймача [PERSON] [INFO] , матері позивачки, остання разом із цивільним чоловіком, а згодом і з донькою, проживала за зазначеною вище адресою, продовжуючи сплачувати всі необхідні комунальні платежі та нести тягар утримання спірної квартири. Відповідач, після смерті своєї бабусі, спірною квартирою не цікавився, не намагався в неї вселитися, а продовжував жити у квартирі діда-опікуна, а згодом і у своєму власному житлі за адресою: [ADDRESS] , де до теперішнього часу продовжує мешкати разом зі своєю цивільною дружиною. Позивачка також стверджує, що відповідач ніколи не мешкав у спірному житловому приміщенні, у нього відсутній намір ставитися до цього жилого приміщення як до свого постійного місця проживання. З моменту свого народження до 2016 року, відповідач мешкав зовсім за іншими адресами, а у 2016 році, він вже мав своє відокремлене житло та цивільну дружину, з якою продовжує проживати й до сьогодні. Тобто, станом на момент подачі цього позову, відповідач відсутній у спірному житловому приміщенні понад 6 місяців з причини виїзду на інше постійне місце проживання, в якому останній мешкає разом зі своєю сім`єю та яке є для останнього постійним місцем проживання. За такого, посилаючись на все вищевикладене, а також те, що відповідач ніколи не проживав і не проживає в цій квартирі, не сплачує комунальних платежів, в утриманні житла участі не бере, особистих речей у квартирі не має і взагалі квартирою не цікавиться, жодних перешкод у користуванні спірною квартирою ні позивач, ні її донька не чинили, а факт реєстрації відповідача порушує права позивача на вільне користування та розпорядження майном та істотно впливає на розмір комунальних послуг, які вона сплачує самостійно, а також те, що відповідач самостійно обрав собі інше місце для проживання (утворив сім`ю в іншому місці), позивачка просить про задоволення заявлених позовних вимог. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.03.2024 року дану справу передано на розгляд судді Черенковій Н.П. та отримана суддею 21.03.2024 року. Ухвалою судді від 25.03.2024 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк на усунення недоліків, вказаних в мотивувальній частині ухвали. 28.03.2024 року представник позивачки - адвокат Розумовський О.А., на виконання вимог ухвали від 25.03.2024 року, надав пояснення. Ухвалою від 02.04.2024 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. 01.05.2024 року від представника відповідача - адвоката Білецького О.П. надійшов відзив, в якому позовні вимоги не визнає повністю, оскільки вважає, що вимоги про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням не обгрунтовані, виходячи з наступного. Квартира [ADDRESS] не придатна для проживання, саме тому відповідач перебуває на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, при виконавчому комітеті Миколаївської міської ради з 31.05.2013 року в загальній черзі, станом на 01.01.2009 року, за номером 5312, складом сім`ї - 1 особа. На соціальному квартирному обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, при виконавчому комітеті Миколаївської міської ради, відповідач перебуває з 17.01.2014 року, станом на 01.01.2009 року, за номером 101, складом сім`ї - 1 особа. Крім цього, представник відповідача вважає, що питання про усунення перешкод позивачу у користуванні житловим приміщенням, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених ст.50 ЖК України вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. Сторона відповідача стверджує, що позов не містить доказів того, що позивач сплачує комунальні послуги з урахуванням реєстрації відповідача у спірній квартирі, зокрема квитанцій про нарахування комунальних послуг за кількістю зареєстрованих осіб у приміщенні (квартирі) та квитанцій про оплату комунальних послуг. Відсутність цих доказів свідчить про те, що в квартирі ніхто не проживає, в тому числі позивач, комунальні послуги не надаються через те, що квартира не відповідає вимогам, які встановлені законодавством до житлових приміщень, зокрема ст.50 ЖК України. За таких обставин, відповідач з об`єктивних та незалежних від нього (поважних) причин не проживає у спірній квартирі. Представник відповідача вважає, що наявність іншого житла (квартира [ADDRESS] ), на яке посилається позивач, також не може бути єдиною та достатньою підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою. Так, норма житлової площі в Україні встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метра на одну особу (ст.47 ЖК України). Приміщення про яке вказує позивач і власником якого є відповідач, це кімната в гуртожитку загальною площею 16,1 кв.м., з яких тільки 10,7 кв.м. житлової площі. Таким чином, наявність цієї квартири (кімнати), житлова площа якої не відповідає нормі житлової площі в Україні, не може розцінюватися як житло, яке відповідає вимогам ст.47 ЖК України. Крім цього, адвокат Білецький О.П. зазначає, що вищевказана кімната придбавалася на той час, коли відповідач проходив навчання в місті Одесі та з метою забезпечення зручності цього навчання. Після закінчення навчання відповідач повернувся в Миколаїв та проживає у свого опікуна [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , отже відповідно до п.3.ч.3 ст.71 ЖК України за ним зберігається житло приміщення (спірна квартира). За такого, представник [PERSON] стверджує, що в даному випадку, заявлені вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, містять очевидний дисбаланс на користь позивача, який у такий спосіб має на меті не захист своїх прав як користувача спірної квартири (наприклад щодо надмірних витрат на комунальні послуги), а намагається, в разі задоволення позову, залишитися єдиним наймачем цієї квартири, щоб в подальшому приватизувати її лише на свою користь. 10.05.2024 року від представника позивачки - адвоката Разумовського О.А. надійшла відповідь на відзив, в якій вважав обставини та заперечення, викладені у відзиві необгрунтованими та таким, що не підтверджуються належними доказами, в зв`язку з чим, просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, з підстав, викладених в позовній заяві. 09.07.2024 року представник позивачки - адвокат Разумовський О.А. надав уточнену позовну заяву, в якій вказав, що підставою для написання цієї уточненої позовної заяви, в тому числі, є й те, що зі змісту відзиву на позовну заяву, сторона позивача дізналась про те, що відповідач [PERSON] на постійній основі мешкає за адресою: [ADDRESS] , що є додатковою підставою для задоволення позову, що не відображена по тексту позовної заяви. Отже, виявивши відсутність по тексту позову, посилань на відповідні норми ЖК України, стороною позивача було прийнято спільне рішення про написання/подання уточненої позовної заяви у відповідній частині. Все інше по тексту позову, залишилось незмінним, у зазначеній письмовій заяві викладені ті ж самі позовні вимоги, що й у попередній редакції позову від 20.03.2024 року. Ухвалою суду від 08.08.2024 року клопотання про витребування доказів задоволено, витребувано у: архіву Малиновського районного суду м. Одеси, завірені належним чином копії паперових матеріалів судової справи № 521/9680/22 (провадження: 3/521/7015/22) щодо [PERSON] (зокрема: протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР 18 №037690 від 23.06.2022; письмові пояснення учасників цієї ДТП; постанову судді Малиновського районного суду м.Одеси Михайлюка О.А. від 14.09.2022 по даній справі тощо) та копію технічного запису судового засідання по даній судовій справі; Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції завірену належним чином копію постанови по справі про адміністративне правопорушення серії ЕАТ №8148251 від 15.11.2023 щодо [PERSON] . Клопотання про виклик та допит свідків задоволено, постановлено викликати та допитати у якості свідків [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до розгляду по суті. 17.09.2024 року від Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції, на виконання вимог ухвали суду від 08.08.2024 року, надійшла копія витребуваної судом постанови. 04.10.2024 року, на виконання вимог ухвали від 08.08.2024 року, від Малиновського районного суду м.Одеса надійшли копії витребуваних судом матеріалів справи та постанови суду. В судовому засіданні 15.01.2025 року, суд ухвалив відкласти судове засідання на 19.02.2025 року та надати можливість представнику позивачки уточнити дані вибуття відповідача з місця реєстрації по ч.2 ст.107 ЖК України на інше місце проживання. 17.01.2025 року від представника позивачки - адвоката Разумовського О.А. надійшли пояснення, в яких вказав, що сторона позивача вважає, що час вибуття відповідача по ч.2 ст.107 ЖК України на інше місце проживанняповинен відраховуватись спочатку від дати набуття відповідачем [PERSON] права власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: [ADDRESS] , тобто від 23.08.2016, а вже потім від дати закінчення останнім навчання у першій половині 2021 році. Тобто, позивач стверджує що, існування підстав, передбачених ч. 2 ст. 107 ЖК України, у даному конкретному випадку, слід відраховувати від дати набуття відповідачем [PERSON] права власності на інше житлове приміщення - 23.08.2016 року. Позивачка в судове засідання не з`явилася, від її представника - адвоката Разумовського О.А. надійшла заява, в якій просив про розгляд справи у відсутності позивачки та її представника, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач до судового засідання не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (Постанова ВС від 24.10.2024 у справі №752/8103/13-ц). Суд вважає, що підстав для відкладення розгляду справи немає, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення рішення, адже основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі письмових доказів, що відповідає приписам ст. 223 ЦПК України. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, то відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. ІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ. На підставі ордеру, [PERSON] видана квартира [ADDRESS] , яка складається з 2 кімнат, загальною площею: 49.0 кв.м., житловою площею: 33.1 кв.м., для проживання останньої та членів її сім`ї. 09.12.2004 року начальником ЖЕК «Центр» видано довідку, згідно якої власником квартири [ADDRESS] та особового рахунку є [PERSON] , на площі 33,1 кв.м. проживають з правом на площі 6 людей: [PERSON] , [PERSON] (син), [PERSON] (дочка), [PERSON] (донька), [PERSON] (онук), [PERSON] (онучка). Без права на площу в даній квартирі також станом на 2013 рік проживали [PERSON] (донька) та [PERSON] (онучка), що підтверджується довідкою ТОВ «Центральний» №927 від 11.04.2013 р. З вищевказаних довідок також вбачається, що спірна квартира не приватизована. Рішенням Виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 208 від 22.02.2005, дід відповідача - [PERSON] , який зареєстрований та мешкає за адресою: [ADDRESS] , призначений опікуном над [PERSON] . Згідно витягу з рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 31.05.2013 року №489, [PERSON] взято на квартирний облік як дитину позбавлену батьківського піклування. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть № [NUMBER] . 30.10.2015 року [PERSON] (позивачка) змінила прізвище на « [PERSON] », в зв`язку зі вступом у шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . Згідно витягу з реєстру територіальної громади міста Миколаєва, станом на дату подання позову, у квартирі [ADDRESS] зареєстровано 5 осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.03.2024 року, [PERSON] є власницею 1/2 частки у праві власності на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 16.05.2018 року у справі №490/9319/17 позов [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку в частині позовних вимог до [PERSON] залишено без розгляду. Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 16.05.2018 року у вказаній вище справі позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням- задоволено; визнано [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно даного рішення, відповідно до повідомлення Центрального відділу поліції ГУНП в Миколаївській області від 12.10.2017 р., [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] протягом року не мешкають. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України). Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду (частина сьома статті 82 ЦПК України). У постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 320/4938/17 (провадження № 61-26396св18) зазначено, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини. Не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу. Відповідно до Акту, складеного уповноваженою особою ТОВ «Центральний 1» Коноваловою А.Т. 19.03.2024 року, [PERSON] зареєстрована та фактично мешкає за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] не мешкає у вказаній квартирі, перешкод для його проживання у квартирі немає, його особисті речі у зазначеній квартирі відсутні. Даний факт підтверджено сусідами: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.03.2024 року [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] з 23.08.2016 року. Також згідно даних з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10.05.2024 року інформація щодо наявності права власності у [PERSON] на нерухоме майно відсутня. Як вбачається з пояснення від 29.04.2024 року дідуся відповідача - [PERSON] , який був опікуном [PERSON] , з 01.09.2016 р. по липень 2021 р. відповідач навчався в ОДАБА в м.Одеса, де на його ім`я була придбана однокімнатна квартира, загальною площею 16,1 кв.м, житловою площею 10,7 кв.м. Після закінчення ВНЗ в 2021 року онук повернувся в Миколаїв та проживав з дідусем та бабусею [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки №48 від 10.05.2024 року ТОВ «Центральний», особовий рахунок на кв. [ADDRESS] відкритий на [PERSON] , заборгованість станом на 09.05.2024 року за надані послуги з утримання будинку і споруди та прибудинкової території відсутня, оплата за вказані послуги проводилася [PERSON] . Як вбачається з матеріалів справи №521/9680/22 про притягнення [PERSON] до відповідальності за адміністративне правопорушення за ст.124 КУпАП, яка перебувала у провадженні Малиновського районного суду м.Миколаєва, [PERSON] у своїх поясненнях, а також при складанні працівниками патрульної поліції в Одеській області, вказав місце свого постійного проживання [ADDRESS] . ІІІ. ВИСНОВКИ ТА МОТИВИ, З ЯКИХ ВИХОДИТЬ СУД ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2019 року в справі № 761/5115/17. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Частиною 1 ст. 9 ЖК України визначено, що громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або в будинках житлово-будівельних кооперативів. У відповідності до ч. 1 ст. 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Статтею 61 ЖК України передбачено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до норми ст. 58 ЖК України єдиною підставою для вселення у житлове приміщення є ордер, який видається виконавчим органом місцевої ради на підставі рішення про надання житлового приміщення у будинках громадського чи державного житлового фонду. Ордер на жиле приміщення є адміністративним актом, що видається виконавчим органом місцевого самоврядування до компетенції якого входить вирішення питань, пов`язаних з наданням житлових приміщень. Згідно зі статтею 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК України). Аналіз приведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку. Відповідно до частини другої статті 107 ЖК України, у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. [PERSON] 23.08.2016 року придбано житло, а тому, враховуючи вищевказану норму закону, суд доходить висновку, що датою розірвання договору найму жилого приміщення є саме дата придбання відповідачем у свою приватну власність іншого житла, а саме: 23.08.2016 р. Суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням або на підставі положень ст. 71 ЖК України або ж ст. 107 ЖК України. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2022 року у справі № 161/20415/19 (провадження № 61-14025св21) зазначено: «відповідно до частини другої статті 107 ЖК України, у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. При цьому факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки (статті 71, 72 ЖК України) необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи в житловому приміщенні у зв`язку з її вибуттям на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК України). Процесуальний закон покладає обов`язок довести факт вибуття відповідача (відповідачів) на постійне місце проживання в інше жиле приміщення відповідно до статті 107 ЖК України саме на позивача. При цьому, слід ураховувати, що доказуванню у цьому разі підлягають обставини, які свідчать про обрання особою іншого постійного місця проживання. На підтвердження вибуття особи до іншого постійного місця проживання суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення». Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення, як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 24.10.2018 року у справі №490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18); від 22.11.2018 року у справі №760/13113/14-ц (провадження № 61-30912св18); від 26.02.2020 року у справі №333/6160/17 (провадження № 61-7317св19); від 18.03.2020 року у справі №182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19), від 09.09.2020 року у справі № 755/16152/16-ц (провадження № 61-11414св19), від 16.06.2021 року в справі № 289/2299/18 (провадження № 61-17608св20), 11.10.2021 року в справі № 203/1665/19-ц (провадження № 61-11593св21). Судо встановлено та підтверджується матеріалами справи, що у відповідача у власності перебуває квартира [ADDRESS] . При цьому, вказану адресу, як місце постійного проживання відповідачем зазначено при розгляді адміністративної справи у Малиновському районному суді м.Одеса (справа №490/20631/21), а також при оформленні 15.11.2023 р. працівниками патрульної поліції в Одеській області постанови по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі Серії ЕАТ №814825. Суд не бере до уваги твердження представника відповідача, що наявність у [PERSON] вищевказаної квартири не може розцінюватися як житло, яке відповідає вимогам ст. 47 ЖК України, оскільки житлова площа не відповідає нормі житлової площі в Україні з наступних підстав. За змістом ст. 47 ЖК України норма жилої площі в Україні встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Разом з тим, суд зазначає, що дана стаття встановлює розмір норми житлової площі на одну особу. Вона являє собою розрахунковий норматив забезпеченості житловою площею в громадському та державному житловому фонді на одну особу. За ст 4. ЖК України жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території України, утворюють житловий фонд. Житловий фонд включає: - жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд); - жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об`єднанням, профспілковим та іншим громадським об`єднанням (громадський житловий фонд); - жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів); - жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд); - квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення). До житлового фонду включаються також жилі будинки, що належать державно-колгоспним та іншим державно-кооперативним об`єднанням, підприємствам і організаціям. Відповідно до законодавства України до цих будинків застосовуються правила, встановлені для громадського житлового фонду. За такого, придбана [PERSON] 23.08.2016 року квартира [ADDRESS] належить йому на праві приватної власності, а отже належить до приватного житлового фонду та не відноситься до державного чи громадського житлового фонду, а отже не підпадає під норми встановлені ст. 47 ЖК України. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основопложних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Верховний Суд зауважує, що зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання (згідно із законом); 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Верховний Суд зазначає, що згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ втручання держави становитиме порушення статті 8 Конвенції у випадку, якщо воно не переслідує законну мету і не є необхідним у демократичному суспільстві. Легітимною метою у цій справі є захист прав власника квартири, які гарантовані статтею 41 Конституції України, статтями 317, 391 ЦК України, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідно дотримуватися балансу між захистом прав позивачки та правом користування спірною квартирою відповідачем. Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», пункт 60). Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.11.2021 у справі №755/13349/16-ц. Суд зауважує, що вибуття особи на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (ст. 107 ЖК України), про що у судовому засіданні повідомила позивачка, є самостійною підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Таким чином, у разі задоволення позовних вимог про позбавлення права користування житловим приміщенням за адресою місця реєстрації відповідача, він не буде позбавлений житла, на яке він має встановлене законом право користування, оскільки суду надано достатні докази, які свідчать про наявність у відповідача іншого житла. Таке втручання у право особи на житло є пропорційним втручанням та свідчить про легітимність мети, оскільки не має наслідком позбавлення відповідача єдиного житла, на користування яким він має законне право. При цьому суд зазначає, що твердження позивачки про те, що вона самостійно несе тягар утримання квартири, яка є предметом спору, підтверджується наданими доказами. Обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції то захист драв людини і основоположних, свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Сторони у процесі користуються своїми правами на власний розсуд, обирають спосіб захисту порушених прав, надають суду докази на підтвердження своєї правової позиції та спростування заперечень іншої сторони, при цьому тягар доказування повністю покладається на сторони. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (Постанова ВП ВС від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц) Крім того, відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, виходячи з принципів розумності, пропорційності, виваженості, справедливості, з урахуванням балансу інтересів сторін, меж дозволеного втручання, вирішуючи позови у межах заявлених вимог, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статей 1 та17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейськоїкомісії з прав людини. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. При вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 "Ковач проти України","Мельниченко проти України", "Чуйкіна проти України"). Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominenv. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у справі, суд дійшов висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для ухвалення судового рішення.

Outcome: approved