Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-27 00:00:00

В провадженні судді Софіївського районного суду Дніпропетровської області [PERSON] перебувала цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до Держави Україна в особі Дніпропетровської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними діями службової особи органів прокуратури Розпорядженням керівника апарату Софіївського районного суду № 44 від 19.02.2024 призначено повторний автоматизований розподіл справи в зв`язку з тим, що рішенням Вищої ради правосуддя від 13.02.2024 № 412/0/15-24 суддю [PERSON] звільнено з посади судді Софіївського районного суду Дніпропетровської області у зв`язку з поданням заяви про відставку, що унеможливлює продовження розгляду справи, яка перебувала у її провадженні. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.02.2024, матеріали цивільної справи № 193/206/22 передано для розгляду судді Кравченко Н.О. \~ \~ \~ \~Ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 28.02.2024 року позов залишено без руху, надано строк для усунення недоліків. \~ \~ \~ \~01.03.2024 позивачем направлено уточнену позовну заяву. \~ \~ \~ \~Ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 06.03.2024 року позов залишено без розгляду. \~ \~ \~ \~Постановою Дніпровського апеляційного суду від 19.06.2024 року Ухвалу Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 06.03.2024 року про залишення позову без розгляду скасовано, справу направлення для продовження розгляду. \~ \~ \~ \~Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 11.07.2024 року справу передано для подальшого розгляду судді Кравченко Н.О. \~ \~ \~ \~Ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 12.07.2024 відкрито провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до Держави Україна в особі Дніпропетровської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними діями службової особи органів державної влади (прокуратури) та призначено до розгляду за загальними правилами розгляду. Згідно позовної заяви позивач звернувся із позовом до Держави Україна в особі Дніпропетровської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними діями службової особи органів державної влади (прокуратури). В обґрунтування позову зазначив, що 20.11.2022 року в приміщенні обласної прокуратури на другому поверсі відбулася розмова під час якої начальник відділу кадрів обласної прокуратури [PERSON] висловила на його адресу ряд образливих висловів, які принижує його честь та гідність. Висловлення були здійснені у присутності якнайменше п`яти осіб, а також в приміщенні коридору , де проходили працівники прокуратури, отже відбулося поширення інформації. Вважає, що висловлювання посадової особи Дніпропетровської обласної прокуратури , які містять в собі образи, осуд та докори, котрі принижують його честь та гідність, вчинені [PERSON] в робочий час, при виконанні нею службових обов`язків від імені держави, що є порушенням його немайнових прав та незаконними діями з боку відповідача (його працівника) та порушенням прокурорської етики. У зв`язку з вищевикладеним, посилаючись на положення ст..ст. 1167,1174 ЦК України, просить стягнути з Дніпровської обласної прокуратури моральну шкоду, завдану протиправними діями посадової особи в розмірі 100000 грн. Образливі вислови за текстом позовної заяви , відсутні. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав та пояснив, що 20.11.2022 року, під час ознайомлення зі своєю особовою справою як колишнього працівника, звільненим Наказом від 19.04.2019 року, у приміщенні обласної прокуратури на другому поверсі відбулася розмова під час якої начальник відділу кадрів обласної прокуратури [PERSON] висловила на його адресу думку, яка принижує його честь та гідність. Також пояснив, що на його вимогу зробити копію одного аркуша особової справи, йому відмовили. У зв`язку із чим почався конфлікт , до якого підключився [PERSON] . Під час конфлікту були присутні 5-6 осіб працівників відділу кадрів обласної прокуратури Дніпропетровської області. Під час суперечок , позивач здійснював аудіо запис за допомогою особистого мобільного телефону, про що було відомо [PERSON] , яка запропонувала вийти до коридору і залишити телефон. Під час розмови [PERSON] промовила (рос.): « [PERSON] не мужчина!» вважає, що саме цим висловом було принижено його честь та гідність, що призвело до необхідності звернення із даним позовом , що порушило звичайний розклад його життя. Також пояснив, що не пам`ятає, чи звертався він за вирішенням питання щодо поведінки працівника до керівника обласної прокуратури. Також пояснив, що нецензурною лайкою [PERSON] , не висловлювалася , але саме фраза (рос.): « [PERSON] не мужчина!» була образливою. Вважає, що він неетично себе не поводив. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] пояснила, що позовна заява не визнається, є необґрунтованою та має оціночне судження. Вважає, що жодних доказів на підтвердження моральних страждань не надано, тоді як положення ст..ст. 1173, 1174 ЦК містять два обов`язкових елементи наявність шкоди і протиправність дій органу державної влади, посадовою особою органу державної влади. Відповідачем у даному випадку є держава України, тоді як позивач просить стягнути суму моральної шкоди з відповідача - Дніпропетровської обласної прокуратури. Також, представник відповідача вважає, що позивачем не доведено, що працівниками прокуратури, при виконанні обов`язків під час спілкування із позивачем було порушено ст.ст. 19 Закону України «Про прокуратуру» та ст.. 21 Кодексу професійної етики та поведінки прокурорів. \~ \~ \~ \~Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали цивільної справи , суд приходить наступного. \~ \~ \~ \~Так, допитана у якості свідка [PERSON] пояснила, що [PERSON] восени 2021 року чи 2022 року прийшов до відділу кадрів ознайомитись із матеріалами особової справи та зробити копії для оскарження рішення про його звільнення. Був направлений для ознайомлення до каб. № 305 та виділено для проведення ознайомлення працівника [PERSON] [PERSON] , є літньою людиною та поважним працівником. Через деякий час [PERSON] , зайшла до кабінету свідка № 313 у збудженому стані, розхвильована та повідомила, що [PERSON] не дуже нормально себе поводить. Вона відреагувала пішла до каб. № 305 та зробила зауваження [PERSON] , на що той увімкнув свій мобільний телефон. Розмова мала нервовий характер, був порушений звичайний робочий процес, у зв`язку із чим вона запропонувала вийти у коридор для подальшої розмови. Вона зауважила [PERSON] словами: «Так чоловіки не повинні себе поводити». Також пояснила, що зауважувала, що колишні працівники не можуть так себе поводити. Пояснила, що в органах прокуратури працює 25 років і на такі провокації вміє реагувати, йому нічого образливого не могла сказати, бо є морально стійкою особою. Підтвердила, що в коридорі також була розмова, без телефону. Розмову про обідню перерву не пам`ятає. Вислів, на який наголошує позивач, вона промовити не могла. Наміру образити не мала. З кабінету покликала [PERSON] задля повернення робочої обстановки інших чотирьох осіб, чи з телефоном не пам`ятає. [PERSON] зробила зауваження з приводу його поведінки в приміщенні , якому працюють державні службовці, своїми діями відносно [PERSON] викликали у неї хвилювання. Пояснила, що на її дії особа міг звернутися до КДКП. Також без будь-якого підтексту сказала (рус.): «В кого вы превратились!». \~ \~ \~ \~Свідок [PERSON] суду пояснив, що працює в Дніпропетровській обласній прокуратурі замісником начальника відділу кадрової роботи та державної служби. Приблизно за 1-2 місяці до 24.02.2022 року [PERSON] , будучи звільненим в порядку дисциплінарного стягнення, готував адміністративний позов. Під час ознайомлення та з приводу видачі копій матеріалів виникла суперечка, оскільки , як він знає зі слів [PERSON] , [PERSON] не хотів писати заяву на отримання копій з вказівкою аркушів. Він особисто спілкувався із [PERSON] та було дозволено зробити копії . Пояснив, що якщо він хоче отримати належним чином завірені копії документів, потрібен час на виготовлення. Чи писав він які саме копії бажає отримати не пам`ятає. Надалі до кабінету зайшла [PERSON] будь-яких образ він не чув. Присутнім під час розмови в коридорі він не був, але двері його кабінету були зачинені. Обстановка в кабінеті була напруженою, у нього склалося враження, що [PERSON] бажав спровокувати конфлікт з [PERSON] . \~ \~ \~ \~Згідно відтвореного звукозапису, наданого позивачем, встановлено хід розмови: (рос.): \~ \~ \~ \~ [PERSON] : « [PERSON] же мужчина! В присутствии работников вы себя так поводите, не смотря на то, что вы мужчина, вы позволяете так себя вести». \~ \~ \~ \~ [PERSON] : «Как хочу , так и буду себя вести! Сейчас 11-30, до обеда еще полчаса.» \~ \~ \~ \~ [PERSON] : «мы в отличии от Вас соблюдаем этику, вы провоцируете нас. В кого Ви превратились!?». \~ \~ \~ \~Згідно відтвореного відеозапису подій (без запису звуку), що відбулися 20.01.2022 року (з 10.45 по 12.00год.) на другому поверсі Дніпропетровської обласної прокуратури за адресою: пр.. Яворницького, 38, м. Дніпро, об 11.32 [PERSON] відходить, згідно пояснень сторін) від кабінету 305 протягом 2 сек. З 10.57 по 11.35 позивач [PERSON] , періодично з`являється в полі огляду відеокамери. Так, відповідно до\~ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України\~встановлює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу. Відповідно до\~Конституції України\~життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Конституцією України\~кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Стаття 55 Конституції України\~визначає, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Разом із тим, відповідно до\~статті 68 Конституції України\~кожен зобов`язаний неухильно додержуватися\~Конституції\~та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Відповідно до\~статті 297 ЦК України\~кожен має право на повагу до його гідності та честі, гідність та честь фізичної особи є недоторканими і фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. За змістом статей\~94,\~277 ЦК України, частини четвертої\~статті 32 Конституції України, статті 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду\~передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади,\~зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави\~характеризуються особливостями суб`єктного складу\~заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди.\~Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою\~лише у випадках\~вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (стаття 1174 цього Кодексу). Отже, судом встановлено, враховуючи пояснення сторін, що моральну шкоду позивачу заподіяно начальником відділу кадрової роботи та державної служби Дніпропетровської обласної прокуратури Крапивною О.В., а не посадовими особами, визначеними в розумінні правовідносин особи та правоохоронних органів за ст. 1176 ЦК України. Отже, позивачем отримано моральну шкоду у зв`язку із проходженням публічної служби в органах прокуратури до звільнення 19.04.2019 року. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України на загальних підставах та не є безумовною, а відтак підлягає доказуванню. \~ \~ \~ \~Згідно відтвореного звукозапису, наданого позивачем, встановлено хід розмови: (рос.): [PERSON] : « [PERSON] же мужчина! В присутствии работников вы себя так поводите, не смотря на то, что вы мужчина, вы позволяете так себя вести». [PERSON] : «Как хочу , так и буду себя вести! Сейчас 11-30, до обеда еще полчаса.» [PERSON] : « [PERSON] в отличии от Вас соблюдаем этику, вы провоцируете нас. В кого Вы превратились!?». З відтвореного відеозапису не вбачається присутність сторонніх осіб при розмові між [PERSON] та [PERSON] . Згідно пояснень сторін, свідків, частина розмови між [PERSON] та [PERSON] в присутності працівників кабінету № 305 (відділу кадрів) Дніпропетровської обласної прокуратури, що на думку позивача є поширенням негативної інформації, яка принижує його честь та гідність. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 15, 19\~постанови від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1\~Закону України «Про інформацію»\~оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до\~статті 277 ЦК\~не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що позови про захист честі, гідності та/чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). У свою чергу, судження є розумовим актом, який має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами як віра, впевненість чи сумнів. Будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отримання результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту. Отже, чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлення оціночних суджень, так як вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів). Оціночні судження не підлягають спростуванню, а позивач має можливість захистити свої права через надане йому законодавством право на відповідь. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд в постановах від 24жовтня 2018 року (справа №161/4052/16-ц) і від 18 вересня 2019 року (справа №359/8847/16-ц), яка згідно з ч. 4\~ст. 263 ЦПК України\~має враховуватися судами при застосуванні норм права. За своїм поняттям призов до належної поведінки від [PERSON] : «Ви ж чоловік, поводьтеся як чоловік!» жодним чином не підтверджує заяву позивача про приниження його честі та гідності, сумніву у його статі та не можна витлумачити як таку, що містить фактичні дані,отже не є фактичним твердженням, а є оціночним судженням відповідача щодо особи позивача та призовом до належної поведінки при спілкуванні із працівником відділу кадрів, в якості реагування на про вокативну поведінку самого позивача. Отже, ця інформація не може вважатися такою, що принижує гідність, честь позивача, оскільки оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Запис аудіо фіксації не містить вислову [PERSON] : «Ви не чоловік!», що також не підтверджено допитом свідків. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що у розумінні\~ст. 277 ЦК України\~встановлені висловлювання [PERSON] не є недостовірною інформацією, які підлягають судовому захисту шляхом її спростування, а є суб`єктивною думкою, що виражає ставлення того, хто говорить, й оцінити правдивість чи правильність такого висловлювання будь-яким шляхом неможливо. Враховуючи характер використаних [PERSON] мовних засобів, його висловлення: « [PERSON] же мужчина! В присутствии работников вы себя так поводите, не смотря на то, что вы мужчина, вы позволяете так себя вести»; «Мы в отличии от Вас соблюдаем этику, вы провоцируете нас. В кого [PERSON] превратились!?» » не містить відомостей щодо подій та явищ, а тому це висловлення не відноситься до фактичних тверджень, не може бути перевірене на предмет його відповідності дійсності та не підлягає спростуванню. Висловлена фраза є оціночним судженням, сформованим на підставі суб`єктивного сприйняття [PERSON] поведінки [PERSON] . У справі відсутні дані про те, що це висловлення здійснено у брутальній, принизливій чи непристойній формі, тобто є надмірним, у зв`язку з чим підстави для покладення на відповідачів обов`язку відшкодувати моральну шкоду відсутні. Висновку семантико-текстуальної\~ експертизи,\~якою \~вирішуються завдання\~із встановлення\~змісту понять,\~лексичного значення\~слів або\~словосполучень,\~використаних в\~тих або\~інших текстах,\~їх стилістичної\~забарвленості,\~смислового навантаження,\~характеру інформації,\~що міститься\~в текстах\~(чи\~може така\~інформація розглядатися\~як образлива,\~чи містить\~вона загрозу\~конкретній особі\~(особам)\~тощо),\~тобто вирішення\~питань мовленнєвого\~характеру,\~не пов`язаних\~із встановленням\~фактичних даних\~про автора\~позивачем не\~надано,\~клопотання не\~заявлено. Зібрані докази не вказують на те, що висловлена [PERSON] думка призвела до порушення немайнових прав [PERSON] , а тому заявлений ним позов є безпідставним і не підлягає задоволенню. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Доказами, що обґрунтовують розмір моральної шкоди можуть бути будь-які фактичні дані, на підставах яких у визначеному законом порядку суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги й заперечення сторін та інші обставини, котрі мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються показами свідків, висновками експертів, письмовими доказами (медичними висновками) та іншими документами, що підтверджують обставини, що мають значення для доказування факту існування заподіяної моральної шкоди , обґрунтування визначеного розміру компенсації . Жодного доказу моральної шкоди та доказу на обґрунтування розміру такої шкоди позивачем не надано. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. \~ \~ \~ \~ Таким чином, оцінюючи зібрані у справі докази у їх сукупності, а також враховуючи те, що позивачем не надано суду доказів в обґрунтування позовних вимог та не надано об`єктивних та переконливих доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральної шкоди у причинному зв`язку з діями відповідача, суд дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог позивача щодо стягнення заявленої ним суми моральної шкоди з відповідача, а відтак у задоволенні позову необхідно відмовити. Відповідно до\~ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови в позові - на позивача. При зверненні до суду з позовом позивач був звільнений від сплати судового збору відповідно до\~ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а тому відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір слід віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed