Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеною позовною заявою до відповідачки, в якій просив суд стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором на загальну суму 33339,94 грн., а також судові витрати. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 12 жовтня 2020 року між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «СЛОН КРЕДИТ» (далі за текстом - ТОВ «СЛОН КРЕДИТ») та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту № 386003 (далі за текстом Договір) в електронному вигляді на веб-сайті кредитодавця, розміщеного за адресою: https://sloncredit.com.ua/, згідно з умовами якого ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» надало відповідачці споживчий кредит у сумі 25000,00 грн., строком на 365 днів, тобто до 12 жовтня 2021 року, а [PERSON] отримала кредит у вказаній сумі та зобов`язалась повернути кредит та за користування кредитними коштами сплатити за перший день користування кредитом 9125 % річних від суми кредиту із розрахунку 25 % в день, а за всі наступні дні користування кредитом 85 % річних, шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 3162,00 грн. щомісяця, з яких 3097,12 грн. останній платіж. ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» виконало умови вказаного кредитного договору у повному обсязі, надавши [PERSON] обумовлену вказаним кредитним договором суму грошових коштів, однак [PERSON] не здійснила повернення кредитних коштів, а також не сплатила відсотки за користування кредитними коштами, внаслідок чого у [PERSON] виникла заборгованість перед ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» на загальну суму 33339,94 грн. Відповідно до договору факторингу № 30-06/2021 від 30 червня 2021 року, укладеного між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» (далі за текстом ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ») та ТОВ «СЛОН КРЕДИТ», до ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», правонаступником якого є ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ДЕБТ ФОРС» (далі за текстом ТОВ «ДЕБТ ФОРС»), перейшло право вимоги до [PERSON] за Договором про надання споживчого кредиту № 386003 від 12 жовтня 2020 року на загальну суму заборгованості у розмірі 33339,94 грн. Враховуючи, що до позивача перейшло право грошової вимоги до відповідачки за вказаним кредитним договором, позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. Представниця позивача, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце судового засідання, у судове засідання не з`явилась, але до суду від неї надійшла заява, в якій просила суд про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити, у разі повторної неявки відповідачки у судове засідання не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідачка про дату, час та місце судового засідання двічі поспіль повідомлялась належним чином, однак у судове засідання повторно не з`явилась. Так, судом, відповідно до частини 6 статті 128 ЦПК України, надсилалась судова повістка про виклик до суду за адресою місця проживання відповідачки, зареєстрованою у встановленому законом порядку, однак, згідно з поштовим конвертом з судовою повісткою, що повернулась до суду з довідкою відділення «Укрпошти» з позначкою «адресат відсутній за вказаною адресою», свідчить про неможливість вручення відповідачці судової повістки, та відповідно до частини 8 статті 128 ЦПК України, в такому випадку вважається, що судовий виклик вручено відповідачці належним чином. Клопотання про розгляд справи за її відсутності, відзив до суду не подала, про причини неявки у судове засідання суд не повідомила. Суд, також, враховує, що складовим елементом права на справедливе судочинство є судовий розгляд справи упродовж розумного строку (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) від 04 листопада 1950 року та рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Світлана Науменко проти України» від 09 листопада 2004 року, пункт 86; «Странніков проти України» від 03 травня 2005 року, пункт 40; «Лещенко і Толюпа проти України» та «Смирнова проти України» від 08 листопада 2005 року, пункт 54, «Антоненков та інші проти України» від 22 листопада 2005 року, пункт 41). Суд зазначає, що відповідно до вимог частини 1 статті 44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Також, у рішенні ЄСПЛ у справі «Тойшлер проти Германії» від 04 жовтня 2001 року наголошено, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів. Отже, відповідачка зобов`язана добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. З матеріалів справи не вбачається, що відповідачка надавала суду доказів неможливості прибути в судове засідання. Суд враховує строки розгляду справи, передбачені законом, дві неявки відповідачки в судове засідання без поважних причин, а також не встановлення наявності поважних причин для неявки. Також, судом вжито всіх можливих заходів для повідомлення відповідачки про розгляд справи, забезпечено всі процесуальні права у спосіб, передбачений ЦПК України. Виходячи з вищезазначеної практики ЄСПЛ, беручи до уваги дві неявки відповідачки в судове засідання, суд вважає можливим провести розгляд справи за відсутності відповідачки, яка з 25 січня 2023 року, тобто з моменту прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, до ухвалення даного рішення жодного разу в судове засідання не з`явилась, станом розгляду справи не цікавилась, тим самим своїм процесуальним обов`язком з`явитись в судове засідання за викликом, знехтувала. Вирішуючи питання про проведення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідачку, яка не вчиняє дій щодо участі у розгляді справи. Враховуючи вказані факти, згоду представниці позивача, що викладена у поданій нею до суду заяві, щодо заочного розгляду справи, суд вважає за можливе, відповідно до частини 4 статті 223 ЦПК України, ухвалити рішення у справі при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, судом, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, надані докази, давши їм оцінку в сукупності, суд дійшов наступного висновку. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із зобов`язального права, пов`язані з ухиленням боржниці від виконання своїх обов`язків з повернення кредитних коштів кредитору, тому при вирішенні спору між сторонами слід керуватися Цивільним Кодексом України. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 12 жовтня 2020 року між ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» та [PERSON] , відповідачкою у справі, було укладено договір про надання споживчого кредиту № 386003 (а. с. 8-11, 13-14, 54-63), відповідно до умов якого ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» надало, а [PERSON] , відповідачка у справі, отримала кредит у сумі 25000,00 грн., строком на 365 днів, з кінцевим терміном повернення 12 жовтня 2021 року, а [PERSON] отримала кредит у вказаній сумі та зобов`язалась повернути кредит та за користування кредитними коштами сплатити за перший день користування кредитом 9125 % річних від суми кредиту із розрахунку 25 % в день, а за всі наступні дні користування кредитом 85 % річних, шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 3162,00 грн. щомісяця, з яких 3097,12 грн. останній платіж (пункти 1.2.-1.5. Договору). Відповідно до пункту 2.1. Договору кошти кредиту надались ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» у безготівковій формі шляхом їх перерахування/утримання у розмірі 20000,00 грн. за реквізитами платіжної картки [NUMBER] , а також у розмірі 5000,00 грн. на користь ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» з метою виконання зобов`язань з оплати процентів за перший день користування кредитом. Згідно з пунктом 2.4. Договору кредит вважається наданим в день перерахування ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» суми кредиту в порядку, передбаченому пунктом 2.1. Договору. Відповідно до пункту 5.1. Договору сторони домовились, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення здійснюватимуться згідно з Графіком платежів. Договір вважається укладеним з моменту його підписання електронним підписом відповідачки, що відтворений шляхом використання відповідачкою одноразового ідентифікатора (пункт 8.6. Договору). Згідно з пунктом 8.8. Договору відповідачка, підписуючи цей Договір, підтвердила, що вона ознайомлена з усіма умовами Правил надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту. Відповідно до підпункту 3 пункту 4.1. Договору ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» має право укладати договори щодо відступлення права вимоги за Договором або договори факторингу з будь-якою третьою особою без окремої згоди відповідачки. Відповідно до Додатку № 1 до Договору про надання споживчого кредиту № 386003 від 12 жовтня 2020 року, укладеного між ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» та [PERSON] , відповідачкою у справі, який містить графік платежів, орієнтовна сукупна вартість кредиту склала 37879,12 грн., з якої: сума кредиту - 25000,00 грн., сума процентів за користування кредитом 12879,12 грн. (а. с. 12). Судом встановлено, що вказаний кредитний договір був укладений, кредит був наданий позичальниці [PERSON] , відповідачці у справі, виключно за допомогою веб-сайту кредитодавця, а також сторони вказаного договору узгодили розмір кредиту, строк та умови користування коштами, що свідчить про наявність волі [PERSON] , відповідачки у справі, для укладення договору в електронній формі на погоджених умовах шляхом підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Як вбачається з листа ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» від 12 жовтня 2022 року, через ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» 12 жовтня 2020 року о 18:34:56 год. було проведено успішне перерахування коштів на суму 20000,00 грн. [PERSON] , відповідачці у справі, на її карту № [NUMBER] , номер транзакції в системі iPay.ua - 69090952 (а. с. 15). В порушення умов договору про надання споживчого кредиту № 386003 від 12 жовтня 2020 року [PERSON] , відповідачка у справі, взяті на себе зобов`язання не виконувала, внаслідок чого у неї перед ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» виникла заборгованість, яка згідно з розрахунком станом на 06 грудня 2022 року з урахуванням суми заборгованості за кредитом, відсотками, 3 % річних та інфляційними втратами склала загальну суму 33339,94 грн. (а. с. 16, 17). Статтею 11 ЦК України встановлено, що договори та інші правочини є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Положеннями частини 1 статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом положень частин 1, 2 статті 207, пункту 2 частини 1 статті 208 ЦК України правочини між фізичною та юридичною особою належить вчиняти у письмовій формі. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо, крім іншого, воля сторін виражена за допомогою електронного засобу зв`язку, та якщо він підписаний його стороною (сторонами). Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України). Абзац 2 частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у постановах від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію» визначено порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Згідно з частиною 6 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом, зокрема, заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону. Відповідно частини 1 статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Згідно із статтею 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Судом встановлено, що [PERSON] , відповідачка у справі, шляхом власноручного введення одноразового ідентифікатора, отриманого від ТОВ «СЛОН КРЕДИТ», прийняла публічну пропозицію (оферту) та підписала договір (здійснила акцепт пропозиції товариства), тобто договір вважається укладеним у відповідності до статті 11 Закону України «Про електронну комерцію». [PERSON] , відповідачкою у справі, не спростовано презумпцію правомірності правочину та не надано будь-яких доказів того, що ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» отримало її персональні дані та використало їх у власних цілях. Таким чином, сторони Договору досягли згоди з усіх істотних його умов, уклали його у відповідності до Закону України «Про електронну комерцію» шляхом обміну електронними повідомленнями та підписали у порядку, визначеному статтею 12 Закону, а тому Договір про надання споживчого кредиту № 386003 від 12 жовтня 2020 року вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договорів, укладених у письмовій формі (частина 12 статті 11 Закону). Вказаним Договором передбачено порядок та умови отримання кредиту, погашення заборгованості за ним, сплату процентів за користування кредитом. [PERSON] , відповідачка у справі, підписавши вказаний договір про надання споживчого кредиту № 386003 від 12 жовтня 2020 року, надала згоду на отримання та повернення кредиту і сплату відсотків за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановленими вказаним договором. Судом встановлено, що за змістом позовних вимог та документів, наявних у справі, доказом укладення між [PERSON] , відповідачкою у справі, та ТОВ «СЛОН КРЕДИТ», кредитного договору слугує Договір про надання споживчого кредиту № 386003 від 12 жовтня 2020 року та додаток № 1 до нього, що підписані з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Згідно з частиною 1 статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до частини 1 статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Згідно з умовами Договору факторингу № 30-06/2021 від 30 червня 2021 року, укладеного між ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» (а. с. 32-36, 43, 44-45), позивачем у справі, якого, згідно з ухвалою Арцизького районного суду Одеської області від 04 вересня 2023 року, замінено на його правонаступника ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ДЕБТ ФОРС» (далі за текстом ТОВ «ДЕБТ ФОРС») (а. с. 119), та ТОВ «СЛОН КРЕДИТ», ТОВ «СЛОН КРЕДИТ»» передало (відступило) ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», позивачу у справі, за плату належні йому права вимоги до боржників, в тому числі, право грошової вимоги до [PERSON] , відповідачки у справі, за Договором про надання споживчого кредиту № 386003 від 12 жовтня 2020 року в сумі 33339,94 грн., з якої: 20553,47 грн. - заборгованість за кредитом; 5025,75 грн. заборгованість за нарахованими відсотками; 6028,64 грн. заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги; 403,75 грн. 3% річних; 1328,33 грн. інфляційні втрати, що також підтверджується Актом приймання-передавання Реєстру Боржників, Реєстром Боржників, Витягом з Реєстру Боржників до вказаного договору факторингу (а. с. 18-25, 26-28, 29, 30, 130-131). Відповідно до пункту 2.3. вказаного договору факторингу Клієнт відступає Факторові право грошової вимоги до Боржників виключно в частині тих сум заборгованості, що визначені в Реєстрах боржників. Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. У постанові Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 2-2035/11 (провадження № 61-2449св18) викладено висновок, що тлумачення статті 516, частини другої статті 517 ЦК України свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору і таке виконання є належним. Аналогічний висновок також зроблено Верховним Судом у справі № 761/1543/20, провадження № 61-10389св21 від 23 лютого 2022 року, справа № 639/86/17, провадження № 61-5039св21 від 19 січня 2022 року, справа № 554/8549/15-ц, провадження № 61-18460св20 від 14 липня 2021 року. Оскільки, позивач ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», якого було замінено на його правонаступника ТОВ «ДЕБТ ФОРС», на підставі договору факторингу № 30-06/2021 від 30 червня 2021 року, набуло право вимоги за Договором про надання споживчого кредиту № 386003 від 12 жовтня 2020 року, укладеним між [PERSON] , відповідачкою у справі, та первісним кредитодавцем ТОВ «СЛОН КРЕДИТ», то у нього, як у нового кредитора, виникло право вимоги повернення кредиту та інших передбачених договором платежів, у зв`язку з неналежним виконанням позичальницею [PERSON] , відповідачкою у справі, взятих на себе зобов`язань шляхом стягнення заборгованості за кредитним договором. Доказів про визнання договору факторингу недійсним чи погашення боргу первісному кредитору матеріали справи не містять. Судом встановлено, що згідно з умовами договору про надання споживчого кредиту № 386003 від 12 жовтня 2020 року, позичальниця [PERSON] , відповідачка у справі, зобов`язалась повернути кредитні кошти, сплатити проценти за користування кредитними коштами в повному обсязі у строки та на умовах, передбачених у вказаному договорі, однак не виконала умови вказаного договору. Після відступлення позивачу прав грошових вимог до відповідачки, остання не здійснювала платежів для погашення кредитної заборгованості на рахунок ТОВ «СЛОН КРЕДИТ». Матеріали справи не містять доказів погашення кредитної заборгованості відповідачкою на рахунок ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», ТОВ «ДЕБТ ФОРС». Відповідно до частин 1, 3 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Положеннями частини 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з частиною 2 статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Положеннями статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути кредитодавцеві кредиту (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому кредитодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір кредити є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Судом встановлено, що [PERSON] , відповідачкою у справі, не спростовано факт укладення договору про надання споживчого кредиту № 386003 від 12 жовтня 2020 року між нею та ТОВ «СЛОН КРЕДИТ», та отримання відповідачкою коштів, внаслідок чого суд вважає укладеним кредитний договір між сторонами. Відповідно до умов укладеного між ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» та [PERSON] , відповідачкою у справі, договору про надання споживчого кредиту № 386003 від 12 жовтня 2020 року, строк, на який надався кредит, становив 365 днів, тобто від 12 жовтня 2020 року до 12 жовтня 2021 року. Згідно зі статтею 580 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до частини 1 статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення (стаття 612 ЦК України). Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до роз`яснень, що викладені у пункті 18 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спрів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року, судам роз`яснено, що за змістом статті 552, частини 2 статті 625 ЦК України інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Судом встановлено, що [PERSON] , відповідачка у справі, кредитні кошти отримала, якими в подальшому розпорядилась на власний розсуд, однак свої зобов`язання щодо повернення грошових коштів не виконала, тобто кредитні кошти не повернула. Доказів на спростування отримання кредиту у сумі 25000,00 грн. [PERSON] , відповідачкою у справі, суду не надано. Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказів, в розумінні статей 77, 78 ЦПК України, щодо неправильності розрахунку заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту № 386003 від 12 жовтня 2020 року [PERSON] , відповідачкою у справі, суду не надано, інші розрахунки заборгованості на іншу дату за вказаним кредитним договором суду також не надано, чим не виконані вимоги частини 1 статті 81 ЦПК України, тому вказаний розрахунок приймається судом як доказ у вирішенні спору. Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, надавши їм оцінку, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» про стягнення з [PERSON] заборгованості на загальну суму 33339,94 грн., оскільки зібрані у справі докази та їх належна оцінка доводять, що позов обґрунтований, а викладені позивачем в позовній заяві обставини знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та вони не спростовані відповідачкою. У зв`язку із задоволенням позовних вимог позивача, відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені позивачем при зверненні з наявним позовом до суду, оскільки сплата судового збору підтверджена платіжним дорученням № 0355620003 від 22 грудня 2022 року (а. с. 1). Крім того, представником позивача у позовній заяві заявлено позовну вимогу щодо стягнення з відповідачки на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, у зв`язку з чим суд дійшов наступного висновку відносно вирішення питання про судові витрати. Згідно з частиною 1 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до статті 59 Конституції України, кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно з пунктом 12 частини 3 статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. У рішенні Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ, Суд) від 23 січня 2014 року у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (пункт 268). У зазначеному рішенні ЄСПЛ також підкреслено, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити як гонорар певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд, - у разі, якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою (пункт 269). Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності фізичних осіб; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних осіб у судах під час здійснення цивільного судочинства. Згідно з частиною 1 статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; ордер. Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Разом з тим, чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. За змістом частини 4 статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів) рахунків тощо. Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та таке ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2020 року у справі № 757/16448/17-ц (провадження № 61-48191св18). Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, у тому числі в рішенні від 28 листопада 2022 року «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат, за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (див., серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Ніколова проти Болгарії» та «Єчюс проти Литви», пункти 79 і 112 відповідно). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (пункт 268) (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19). ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічних підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед проти України» від 23 січня 2014 року (заява № 19336/04, § 268)). Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року у справі № 596/2305/18-ц (провадження № 61-13608св20). Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у сумі 9000,00 грн. представником позивача Іжаковським О.В. було надано: договір про надання правової допомоги № 07-10/2022 від 07 жовтня 2022 року (а. с. 46-49), укладений між ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» та Адвокатським об`єднанням «ЛІГАЛ АССІСТАНС»; заявку на надання юридичної допомоги № 274 від 01 листопада 2022 року (а. с. 64); витяг з акту № 3 про надання юридичної допомоги від 07 листопада 2022 року, відповідно до якого ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» адвокатським об`єднанням «ЛІГАЛ АССІСТАНС» була надана наступна юридична (правнича) допомога на загальну суму 9000,00 грн.: надання письмової поглибленої консультації з посиланням на нормативні акти 3000,00 грн. (1 год.), складання позовної заяви для подачі до суду, підготовка та друк документів 6000,00 грн. (1500,00 грн. - 1 год.). Враховуючи вищезазначене, беручи до уваги, що судом не вирішено питання про судові витрати, представник позивача Іжаковський О.В. у позовній заяві, поданій до суду, заявив позовну вимоги про стягнення з відповідачки на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь позивача судові витрати на правничу допомогу в розмірі 9000,00 грн., що відповідає критерію розумності їхнього розміру та є співмірною зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), у зв`язку з чим позовна вимога представника позивача Іжаковського О.В. про стягнення з відповідачки на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу підлягає задоволенню. На підставі статей 11, 207, 208, 509, 512, 514, 516, 525, 526, 530, 610, 612, 625, 626, 627, 628, 638, 639, 1049, 1054, 1077, 1078 ЦК України,

Outcome: approved