Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-17 00:00:00

У березні 2024 року до Печерського районного суду міста Києва надійшла вказана позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «УКРФІНСТАНДАРТ» до [PERSON] , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог: Відділ з питань реєстрації місця проживання /перебування фізичних осіб Печерської районної в місті Києві державної адміністрації про зняття із зареєстрованого місця проживання. В обгрунтування позовних вимог, позивач вказують, що 19 вересня 2006 р. між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «УКРСИББАНК», та [PERSON] був укладений Договір про надання споживчого кредиту №11042644000. Разом з цим, відповідач не виконав своїх зобов`язань внаслідок чого в останнього виникла заборгованість, а тому рішенням Печерського районного суду м. Ктєва від 10.10.2017 було ухвалено рішення про стягнення заборгованості з [PERSON] та [PERSON] . Також відповідач, окрім прострочення своїх зобов`язань за згаданим Кредитним договором в грошовому еквіваленті, також порушив прийняті на себе зобов`язання за Договором іпотеки, зареєстрував фізичних осіб у жиловому приміщенні. Таким чином, позивач звернувся до суду та просить суд зняти із зареєстрованого місця проживання [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . 02.04.2024 року ухвалою судді було прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження та визначено розглядати справу за правилами загального позовного провадження з викликом сторін. 30.09.2024 ухвалою суду було закрито підготовче судове засідання та перейдено до розгляду справи по суті. 11.11.2024 ухвалою суду було залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Службу у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації. 28.01.2025 Службою у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації було подано висновок про недоцільність зняття із зареєстрованого місця проживання невпонолітнього [PERSON] , [INFO] . Так, зазначено, що відповідно до пункту 2.4.9 договору іпотеки відповідач взяв на себе зобов`язання не надавати дозвіл на реєстрацію в зазначеному житловому приміщенні фізичних чи юридичних осіб. В свою чергу позивач в обґрунтуванні своїх позовних вимог посилається на те, що відповідач порушив зазначене зобов`язання шляхом реєстрації місця проживання свого неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади міста Києва неповнолітній [PERSON] , [INFO] , зареєстрований у зазначеному житловому приміщенні з 26 червня 2008 року. Виходячи з зазначеного, представники служби прийшли до висновку про те, що ні позивачем, ні Акціонерним товариством «УКРСИББАНК» правонаступником, якого у вказаному договорі іпотеки є позивач, до моменту отримання відмови у вчиненні нотаріальної дії, щодо зазначеного майна, не було вчинено ніяких дій по здійсненню контролю за додержанням виконання зазначеної вимоги договору іпотеки з боку відповідача. Враховуючи всі обставини справи, Печерська районна в місті Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування вважає не доцільним зняття з реєстрації місця проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . В судове засідання представник позивача не з`явився, про місце і час судового розгляду повідомлений належним чином. Разом з цим, в матерілах справи наявна заява про розгляд справи за їх відсутності. Відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судових повісток та розміщенням на сайті Печерського районного суду м. Києва інформації про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився. Треті особи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, шляхом направлення судових повісток та розміщенням на сайті Печерського районного суду м. Києва. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Так, судовим розглядом встановлено, що 19 вересня 2006 р. між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «УКРСИББАНК», та [PERSON] був укладений Договір про надання споживчого кредиту №11042644000, згідно якого АТ «УКРСИББАНК» зобов`язався надати відповідачеві грошові кошти в іноземній валюті 76200,00 дол. США, а відповідач зобов`язався повернути ці кошти не пізніше 19.09.2027 року та сплатити відсотки за користування цими кредитними коштами. В забезпечення виконання прийнятих на себе зобов`язань за згаданим кредитним договором [PERSON] передав в іпотеку АТ «УКРСИББАНК» двохкімнатну квартиру, за адресою: [ADDRESS] за Договором іпотеки №22342, посвідченого 19.09.2006 приватним нотаріусом КМНО Івановою Л.М. та зареєстрованого в реєстрі за №4200. Зазначена квартира належить відповідачеві, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Івановою Л.М, 19.09.2006 за реєстровим номером №4197. Згідно пункту 5.1 Договору іпотеки, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Свої зобов`язання АТ «УКРСИББАНК» виконав в повному обсязі, надавши відповідачеві кредитні грошові кошти. Разом з цим,відповідач прострочив виконання своїх зобов`язань за Кредитним договром, у зв`язку з чим 10 жовтня 2017 року Печерський районний суд міста Києва ухвалив рішення у цивільній справі №757/62551/16-ц, згідно якого вирішив стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь АТ «УКРСИББАНК» заборгованість за кредитним договором у розмірі 71136,14 дол. США та пеню у розмірі 12462,59 грн. 03 лютого 2022 року між АТ «УКРСИББАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «УКРФІНСТАНДАРТ» був укладений Договір факторингу № 03/02/1/2022. 10 лютого 2022 року між АТ «УКРСИББАНК» та ТОВ «ФК «УКРФІНСТАНДАРТ» був укладений Договір відступлення прав вимоги за Договором іпотеки №22342, посвідченим 19.09.2006року, [PERSON] приватним нотаріусом КМНО за реєстровим №4200, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Марченком A.B. та зареєстрований в реєстрі за №113. Відтак, з 10 лютого 2022р. ТОВ «ФК «УКРФІНСТАНДАРТ» набув прав та обов`язків за Договором іпотеки №22342, посвідченим 19.09.2006року, Івановою Л.М. приватним нотаріусом КМНО за реєстровим №4200, зокрема й укласти Договір купівлі-продажу заставленої двокімнатної квартири в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Так, згідно пункту 2.4.9. Договору іпотеки [PERSON] прийняв на себе зобов`язання не надавати дозвіл на реєстрацію в житлових приміщеннях, що складають предмет іпотеки, фізичних та юридичних осіб без згоди Іпотекодержателя. Разом з тим, згідно відповіді Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 10.07.2023 року № 105/01-3250/1 за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] - з 09.11.2006р., [PERSON] - з 29.11.2007р.. [PERSON] - з 26.08.2008р., [PERSON] - з 23.11.2013 р. Згідно відповіді АТ «УКРСИББАНК» від 20.12.2023р. за № 22-12/1236 відповідач не звертався до АТ «УКРСИББАНК» щодо погодження реєстрації місця проживання вищезазначених фізичних осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а АТ «УКРСИББАНК» не надавав відповідачеві своєї згоди на реєстрацію їх місця проживання. Таким чином, відповідач окрім прострочення своїх зобов`язань за згаданим Кредитним договором в грошовому еквіваленті, також порушив прийняті на себе зобов`язання за Договором іпотеки. 15 грудня 2023 року позивач направив в адресу відповідача вимогу щодо зняття [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] , [PERSON] із зареєстрованого місця проживання за адресою: [ADDRESS] на протягі 30 (тридцяти) календарних днів з дати отримання цієї вимоги. Зі сплином тридцяти календарних днів, 05 лютого 2024 року, позивач звернувся до приватного нотаріуса КМНО Кулікової Я.В. з документами щодо посвідчення Договору купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який має укладатися між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвест Актив Капітал» в порядку передбаченому статею 38 Закону України «Про іпотеку», за результатами яких приватним нотаріусом КМНО Куліковою Я.В. відмовлено у вчиненні нотаріальної дії в зв`язку з тим, що за згаданою адресою зареєстрована неповнолітня дитина [PERSON] , [INFO] . Таким чином, позивач стверджує, що вселення й реєстрація місця проживання [PERSON] з 09.11.2007 року, [PERSON] з 29.11.2007 року, [PERSON] з 26.08.2008 року, [PERSON] з 23.11.2013 року у спірне іпотечне житлове приміщення було здійснено відповідачем всупереч вимогам Договору іпотеки та прямій забороні, що міститься у Законі України «Про іпотеку», після укладення Договору іпотеки без дозволу іпотекодержателя. Реєстрація місця проживання відбулась з порушеннями вимог закону та договору іпотеки неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у житловому приміщенні, який є предметом іпотеки, фактично використовується відповідачем з метою уникнення звернення стягнення позивачем на предмет іпотеки та подальшого його продажу для погашення боргу відповідача. З врахуванням зазначених обставин, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Положення цього конституційного принципу закріплені у ч.4 ст.9 ЖК України, де визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно з ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно ч.2, 4 ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. У ч.2 ст.64 ЖК України зазначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно до ч.1 ст.383 ЦК України, ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно з ч.1 ст.156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу. В силу статті 1054 ЦК України, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагентів та визначені умов договору з урахуванням вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтями 525, 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших вимог цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для його виконання сторонами. Відповідно до ч.1 ст.16 та п.1 ч.2 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ст.7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх. Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права й обов`язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням). Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна). Відповідно до ч.1 ст.589 ЦК України, у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановленихстаттею 12цього Закону. Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене в статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку», згідно з частиною третьою статті 33 якого звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання. Згідно ч. 2 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Відповідно достатті 39 Закону України «Про іпотеку», одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом (частина третястатті 109 ЖК України). Доводи позивача про те, що факт реєстрації особи у іпотечному майні без дозволу іпотекодержателя є доказом порушення права іпотекодержателя на реалізацію предмета іпотеки, суд не бере до уваги, оскільки судовому захисту підлягають наявні порушені права, а не можливе порушення майнових прав позивача у майбутньому, оскільки не надано суду доказів звернення позивачем до суду з таким позовом. Відтак, суд дійшов висновку, що реєстрація осіб у житловому будинку, який перебуває в іпотеці, не порушує прав позивача в разі звернення стягнення на предмет іпотеки, так як останні не є власниками чи співвласниками приміщення, що перебуває в іпотеці, а лише мають право користування спірним жилим приміщенням як члени сім`ї власника. Реєстрація відповідачів у житловому приміщенні, яке є предметом іпотеки, жодним чином не збільшує ризиків, пов`язаних із реалізацією предмета іпотеки. Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення (припинення) права власності або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (стаття 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»). Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм статей 71,72, 116, 156 ЖК Україниабо статей 405, 406 ЦК України. Частиною першою статті 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. У разі необхідності, право на зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового чи цивільного законодавства. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції кожній особі гарантується, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 21 лютого 1990 року у справі Powell and Rayner v. the U.K.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року в справі Gillow v. the U.K.), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року в справі Larkos v. Cyprus). За змістом рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Отже, право на житло є одним з фундаментальних прав людини, гарантованих не тільки Конституцією України, а і Конвенцією, має велике економічне і соціальне значення, а тому суд при вирішенні спору, пов`язаного з правами на житло, зобов`язаний встановити не тільки законність втручання у право на повагу до житла та його мету, а також необхідність такого втручання в демократичному суспільстві. Статтею 3 Конвенції Генеральної Асамблеї ООН про права дитини від 20.11.1989 визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними ци законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 16 вказаної Конвенції Генеральної Асамблеї ООН встановлено, що жодна дитина не може бути об?єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Законом України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402-III передбачено право дитини на житло. Так, відповідно до ч.2 ст.18 вказаного Закону діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Фактично, посягання іпотекодержателя на реєстрацію місця проживання дітей та їх батьків означає втручання в здійснення права дитини на її особисте і сімейне життя, недоторканність житла. Держава Україна гарантує кожній дитині захист її прав та інтересів, бере під свою охорону кожну дитину як особистість. Зазначені вище положення кореспондуються з Преамбулою Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, учасником якої є і Україна, та за якою для держав-учасниць слідує, що інтереси дітей - це найважливіше в справі турботи про них. Згідно з нормами ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. З врахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку про необґрунтованість вимоги сторони позивача, оскільки при зверненні до суду стороною не доведено обставин, які свідчать про те, що товариство не може реалізувати іпотечне майно, що стало підставою для звернення до суду. Також, вбчається, рішенням суду було попередньо стягнуто заборгованість за кредитним договором, зокрема і з відповідача, однак позивач не надав суду доказів не виконання рішення та те, що станом на день звернення виникла необхідність у зверненні стягнення предмету іпотеки. Також суд звертає увагу, що не вирішено питання щодо того, чи має право користування зареєстрована особа жилим приміщенням, відповідно до норм статей 71,72, 116, 156 ЖК України або статей 405, 406 ЦК України. Окрім цього, суд бере до уваги висновок Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, яким визначено недоцільним зняття з реєстрації [PERSON] , [INFO] . Таким чином, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з їх необґрунтованістю. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи (рішення у справі «Гарсія Руїс проти Іспанії» (Garsia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26 із подальшими посиланнями). Пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: dismissed