Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-26 00:00:00

07.11.2024 позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 20 058 (двадцять тисяч п`ятдесят вісім гривень) 30 копійок, стягнути 2 422,40 гривень судового збору. Свої вимоги мотивує тим, що 24.12.2021 між ТОВ «Маніфою» (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) було укладено договір позики №3764138, за умовами якого позикодавець надав позичальнику грошові кошти (сума позики) в розмірі 3000 грн., а позичальник зобов`язався повернути позику та проценти за користування нею, однак не виконав своїх зобов`язань належним чином. Право вимоги за цим договором позики перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (на підставі договору факторингу №02-11/2022 від 02.11.2022). Станом на дату подання позовної заяви заборгованість відповідача перед позивачем становить 20\~058\~(двадцять\~тисяч п`ятдесят\~вісім)\~гривень 30\~копійока саме: заборгованість за тілом кредиту 3000 гривень; заборгованість за відсотками 17058,30 гривень; Враховуючи наведене, позивач просить стягнути з відповідача в свою користь заборгованість за договором позики №3764138 від 24.12.2021 року у розмірі 20\~058\~(двадцять\~тисяч п`ятдесят\~вісім)\~гривень 30\~копійокта судові витрати по сплаті судового збору. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 листопада 2024 року справу прийнято до розгляду та визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін (а.с. 63). Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Судом було вжито всіх заходів для повідомлення відповідача про розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження. Так, ухвала суду про відкриття провадження у справі та копія позовної заяви з додатками була надіслана відповідачу за вихідним № 96084/2024 від 29.11.2024, (а.с. 64). Однак, до суду повернувся конверт із відміткою ДП «Укрпошта» про причини невручення за закінченням терміну зберігання (а.с.70-71). 28.01.2025 року до суду надійшло клопотання про надання дозволу на ознайомлення з матеріалами справи від представника [PERSON] - адвоката Силки Тетяни Юріївни, з якого вбачається, що остання ознайомилась з матеріалами справи. Враховуючи вищевикладене [PERSON] була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. 30.01.2025 року на адресу суду надійшов відзив відповідача (а.с. 78-81). Відповідно до поданого відзиву відповідач [PERSON] частково визнає позовні вимоги, а саме: в частині на загальну суму заборгованості в розмірі 4\~791,00 грн. В задоволенні решти позовних вимог просить суд відмовити з огляду на їх безпідставність, у зв`язку із чим пропорційно задоволеним позовним вимогам вирішити і питання щодо розподілу судових витрат. В обґрунтування своєї позиції посилається на те, що у даній справі за умовами укладеного кредитного договору строк позики (строк договору) складає 30 днів. Відтак, в межах строку кредитування відповідач повинен був повернути кредит та сплатити відсотки, і саме в межах цих строків має відбуватися нарахування відсотків, тоді як позивач обраховує зазначені відсотки за кредитним договором і після спливу строку кредитування, що не відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду. У справі 444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду вказала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частино другою статті 1050 ЦК України. Зазначає, що за кредитним договором №3764138 від 24.12.2021 отримано кредит в розмірі 3000 гривень на строк 30 днів із сплатою за користування кредитом 1,99% в день, що становить 59,70 гривень в день. Отже, за цим кредитним договором відповідач зобов`язана сплатити відсотки у розмірі 1\~791,00 гривень, а загальна заборгованість становить 4\~791, 00 гривень. Враховуючи вищенаведене у задоволенні решти позовних вимог сторона відповідача просить відмовити у зв`язку з безпідставністю. 05.02.2025\~року на\~адресу суду\~від представника\~позивача надійшла\~відповідь на\~відзив (а.с.\~87-90),\~відповідно до\~якої позивач\~вважає аргументи,\~викладені відповідачем\~у відзиві\~на позовну\~заяву,\~безпідставними та\~такими,\~що спрямовані\~на уникнення\~відповідальності за\~невиконане зобов`язання\~за кредитним\~договором.Представник позивача вказує, що договір позики укладено в електронній формі шляхом підписання електронним підписом відповідача (вчиненим одноразовим ідентифікатором з урахуванням положень ч. 6 і 12 п. 1 ст. 3, п. 12 ст. 11, ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», ч. 1 ст. 205 ЦК України. Надана позивачем копія листа повідомлення № 2782_240820160400 від 20.08.2024 року про успішне перерахування коштів містить усі необхідні реквізити, а, отже, може вважатися первинним документом. Крім того, позивачем було надано детальний розрахунок заборгованості. Розрахунок заборгованості це письмовий документ, який підтверджує суму боргу, а також рух коштів по рахунку. Розрахунок заборгованості містить усі необхідні відомості для того, аби ідентифікувати його як такий, що підтверджує суму боргу саме по цьому кредитному договорі, адже містить відомості про позичальника та номер і дату кредитного договору. Зазнає, що кредитна заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву. Щодо правомірності нарахування процентів, посилається на правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16, відповідно до якого у разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за користування кредитом (ст. 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України), у розмірі, визначеному законом або договором. Отже, відсотки, нараховані за умовами кредитування, є цілком правомірними. Істотними умовами кредитного договору, відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України та ст. 1054 ЦК України, є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Відповідно до п. 2.3.4 договору строк позики 30 днів. Детальні дати (терміни) повернення кредиту та сплати процентів, визначені в таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, що є додатком №1 до цього договору. Графік платежів розраховується з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки, виходячи з припущення, що споживач виконає свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в договорі. Станом на дату подання позову у відповідача утворилася заборгованість у сумі 20 058,30 грн., зокрема 17058.30 грн. за процентами. Отже, позивач зазначає, що [PERSON] свідомо уклала даний договір, маючи можливість розрахувати доцільність взяття на себе такого зобов`язання та оцінити усі ризики у зв`язку з його прийняттям. Кредитодавцем, у свою чергу, чітко виконані усі умови договору, у тому числі, щодо нарахування процентів за кредитним договором № 3764138. Отже, з аргументами відповідача, викладеними в відзиві на позовну заяву, ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит Капітал» не погоджується та вважає, що докази, додані до матеріалів справи, є достатніми для вирішення справи по суті. Перевіривши матеріали справи, оцінивши та дослідивши в сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Статтею 12 та частиною 1статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Правовідносини щодо даного правочину регулюються ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг», Законом України «Про споживче кредитування», Законом України «Про електронну комерцію», нормативними актами Національного Банку України та Національної комісії з державного регулювання ринку фінансових послуг. За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Відповідно до частини 2 статті 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. З огляду на зазначені норми права Верховний Суд у своїх постановах дійшов висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19, від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19. Зі змісту статей 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію» вбачається, що електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Зазвичай такі правила є невід`ємною частиною кредитного договору, що прописується в самому договорі та без підтвердження про ознайомлення з такими, договір не буде укладено. Стаття 12 Закону визначає, яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Судом встановлено, що 24.12.2021 ТОВ «Маніфою» (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) уклали договір позики №3764138, за умовами якого позикодавець надав позичальнику грошові кошти (сума позики) в розмірі 3000 гривень (а.с.26-30). Договір позики укладено в електронній формі шляхом підписання електронним підписом відповідача. Відповідач здійснив дії, спрямовані на укладання договору позики шляхом заповнення заяви про надання (отримання) позики на сайті позикодавця, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якої, в подальшому, позикодавцем було перераховано грошові кошти у розмірі, встановленому договором. Ідентифікація здійснювалася в ІТС, яке належить первісному кредитору. Будь-яких доказів того, що персональні дані відповідача (паспортні дані, реєстраційний номер облікової картки фізичної особи-платника податків, номер телефону, банківська картка) були використані для укладення договору від його імені, відповідачем не надані. Крім того, з анкети клієнта вбачається, що ідентифікація також здійснювалась за допомогою BankID НБУ. СМС-повідомлення надходило на номер телефону, зазначений відповідачем у заявці на отримання кредиту. Доказів того, що вказаний номер не належить відповідачу матеріали справи не містять (а.с.23). Умови договору позики № 3764138 24.12.2021: -мета отримання позики: придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (п. 2.3.2); - сума позики - 3000 грн. (п. 2.3.3); - строк позики - до 23 січня 2022 (30 днів) (п. 2.3.4); Відповідно до п.п.2.4.2-4, договору, середньоденний розмір процентів за користування позикою, акційний, фіксований: 1,29350% від суми позики за кожен день користування позикою в межах повного строку позики. Середньоденний розмір процентів за користування позикою, базовий, фіксований: 1,99000% від суми позики за кожен день користування позикою в межах повного строку позики. Базова процентна ставка за позикою, фіксована: 1,99000% від суми позики за кожен день користування позикою (а.с. 26 зворот). 24.12.2021 12:19:20 год. ТОВ «Маніфою» надало (перерахувало) [PERSON] грошові кошти в сумі 3000 грн., маска картки [NUMBER] , номер транзакції в системі iPay.ua-127072313, призначення платежу: зарахування 3000 гривень на карту [NUMBER] (лист за вих. № 2782_240820160400 від 20.08.2024, а.с. 36). Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку, що договір про надання позики №3764138 від 24 грудня 2021 року був укладений з позичальником [PERSON] , про що не заперечувала і сама боржниця в поданому нею відзиві на позов (а.с.78-80). 02.11.2022 ТОВ «Маніфою» та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» уклали договір факторингу №02-11/2022 (а.с. 37-42), на підставі якого до фактора перейшло право вимоги за договором позики №3764138 від 24.12.2021 (акт приймання-передачі письмового та електронного реєстру боржників від 02.11.2022, (а.с. 44), платіжна інструкція №68834 від 02.11.2022, (а.с. 45), витяг з реєстру боржників від 02.11.2022, (а.с. 43). Суд зауважує, що у матеріалах справи відсутні докази про те, що договір відступлення права вимоги, відповідно до якого позивач набув право вимоги до відповідача, оспорюються або визнаний у встановленому порядку недійсним. Враховуючи вищевикладене, ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» наділено правом грошової вимоги до відповідача. Згідно умов договору сума позики становить 3000 грн., позика надається строком на 30 днів до 23 січня 2022 року, середньоденний розмір процентів за користування позикою, акційний, фіксований: 1,393 % від суми позики за кожен день користування позикою в межах повного строку позики. Базова процентна ставка за позикою 1,99% від суми позики за кожен день користування позикою в межах повного строку позики. Відповідно до графіку обов`язкових платежів за договором, заборгованість [PERSON] за вказаним договором мала бути сплачена 23 січня 2022 в розмірі 4 197 грн. з яких: 3000 грн. - позика, 1197грн. проценти за користування (а.с.30 зворот, 31-32). Однак, у вказаний строк відповідач своє фінансове зобов`язання за умовами договору позики № 3764138 від 24.12.2021 року не виконала. Внаслідок чого, до застосування підлягає Базова процентна ставка за позикою 1,99% від суми позики за кожен день користування позикою. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту, або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 610 ЦК України, передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п.3 ч.1 ст.3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Відповідно до приписів ч.ч.1, 3 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав. Отже, суд встановив, що перед укладенням договору відповідач була ознайомлена з усіма їх умовами і погодився укласти договір саме на таких умовах, про що свідчить її електронний підпис одноразовим ідентифікатором. Із наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором №3764138 від 24 грудня 2021 року вбачається, що за період з 24 грудня 2021 року по 02 листопада 2022 року заборгованість відповідача за кредитним договором становить 20058,3 гривень, з яких 3000,00 гривень - тіло кредиту та 17058,3 гривень - нараховані проценти (а.с.34-35). Відтак, у зв`язку з неналежним виконанням [PERSON] взятих на себе зобов`язань, визначених умовами кредитного договору та неповернення у добровільному порядку фактично отриманих та використаних нею коштів, у позивача виникло право на заявлення вимоги про стягнення з [PERSON] суми основного боргу за вищевказаним договором у розмірі 3000,00 гривень. Суд приймає до уваги в частині тіла кредиту розрахунок заборгованості, наданий представником позивача, враховуючи при цьому й згоду відповідача в частині суми стягнення тілу кредиту. Щодо стягнення заборгованості за процентами за користування кредитними коштами, суд зазначає наступне. У постанові об`єднаної палати КГС ВС від 02.10.2020 №911/19/19, Верховний Суд зазначив, що суд має з`ясувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується; у разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання та максимального розміру стягуваних сум нарахувань. На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором. Велика Палата Верховного Суду нагадує, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання (пункт 17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц). Тому наслідки порушення грошового зобов`язання не можуть залежати від того, з яких підстав виникло грошове зобов`язання: з позадоговірних чи договірних відносин, або з якого саме договору. Якщо грошове зобов`язання виникло з договірних відносин, то прострочення його виконання призводить до відповідальності боржника перед кредитором, зокрема - настання обов`язку зі сплати процентів річних у розмірі, встановленому законом або договором, але саме грошове зобов`язання залишається при цьому незмінним. Наприклад, якщо боржник не сплатив гроші за куплене майно, надані послуги в певній сумі, то прострочення грошового зобов`язання не змінює його розміру, яке залишається без змін незалежно від часу прострочення, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України. Так само якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих в певній сумі на час закінчення строку кредитування чи на час пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, то прострочення такого грошового зобов`язання не призводить до подальшої зміни його розміру, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що підхід, за якого проценти за «користування кредитом» могли нараховуватися та стягуватися за період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, не тільки не відповідає правовій природі таких процентів, а й призводить до вочевидь несправедливих результатів. Так, неможливо розумно пояснити, чому, наприклад, замовник робіт або послуг, який прострочив їх оплату, має сплачувати проценти річних за статтею 625 ЦК України, розмір яких може бути зменшений судом, якщо він надмірно великий порівняно зі збитками кредитора, а за прострочення повернення кредиту в такій самій сумі позичальник має додатково сплачувати ще й проценти як плату за «користування кредитом», розмір якої не може бути зменшений судом. Отже, у разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (пункт 8.35). Велика Палата ВС у постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 зробила висновок про те, що припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Відповідно до договору, строк позики - період, протягом якого позика передається у власність позичальнику, визначений договором. Початковий строк позики визначається п. 2.3.4 договору. Разом з тим, строк позики може бути продовжено шляхом укладення сторонами відповідної додаткової угоди. У випадку укладення додаткової угоди щодо продовження строку позики за цим договором, проценти за користування позикою в період дії такої додаткової угоди нараховуються за спадною процентною ставкою (формула розрахунку якої визначена додатком № 1) на підставі фіксованого базового середньоденного розміру процентів за користування позикою (п.2.4.3); графік нарахувань визначається відповідною додатковою угодою. З зазначеного вбачається, що позикодавець не може самостійно пролонгувати договір позики без погодження із стороною. Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач, як позичальник, вчинив певні активні дії, які б об`єктивно свідчили б про його добру волю та бажання здійснити пролонгацію договору у відповідності до п. 3.6 та 4.5.4. шляхом укладання додаткової угоди. Отже, погоджений сторонами у договорі позики строк кредитування, складає в загальному 30 днів - до 23 січня 2022 року. Таким чином, з урахуванням положень підписаного сторонами договору позики строк кредитування закінчився - 23 січня 2022 року, а отже зазначені ТОВ «Кредит-Капітал» відсотки, нараховані поза межами строку кредитування, до стягнення не підлягають. Поза межами такого строку, кредитор вправі нараховувати штрафні санкції за прострочення виконання зобов`язання в порядку статті 625 ЦПК України. З огляду на те, що як первісним так і новим кредитором з моменту відступлення права вимоги нарахування штрафних санкцій - не здійснювалося, беручи до уваги той факт, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що між ТОВ «МАНІФОЮ» та [PERSON] було укладено додаткові угоди про продовження строку договору позики, суд приходить до висновку що, відсотки у розмірі 17058,30 гривень нараховані неправомірно, а розрахунок заборгованості повинен виглядати наступним чином: - основна сума боргу - 3000,00 гривень; - загальний розмір заборгованість за відсотками за користування кредитом у межах розрахункового періоду 1791,00 гривень (3000,00 грн.*1,99 (відсотки за користування кредиту)/100*30 (строк користування кредитом). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що позовна вимога про стягнення з [PERSON] за договором позики підлягає частковому задоволенню та стягненню з останньої грошової суми у загальному розмірі 4791,00 гривень, яка складається з 3000,00 гривень - тіла кредиту, 1791,00 гривень - заборгованість за відсотками. Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Відповідно до п. 1 ч.2 ст. 141 ЦПК України, витрати зі сплати судового збору слід стягнути з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених вимог у розмірі 578,60, грн. (2422,40 грн. х 4\~791,00 грн. / 20\~058,30 грн.). Із наведеного слідує, що понесені позивачем та документально підтвердженні витрати по сплаті судового збору за звернення до суду з даним позовом в розмірі 578,60 гривень, у зв`язку із частковим задоволенням позову, підлягають компенсації за рахунок відповідача. На підставі ст.ст. 509,\~526,\~527,\~530,\~1048,\~1050,\~1054 ЦК України,

Outcome: partial