Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «ТВК», Фонду державного майна України про визнання незаконним наказу та його скасування, поновлення на роботі. Свої вимоги позивач мотивував тим, що працював на посаді директора ДП «ТВК» на умовах контракту. 05.06.2020 Фонд державного майна України, будучи органом управління ДП «ТВК», видав наказ №90, яким прийняв рішення припинити з позивачем контракт від 06.12.2018, з моменту видачі зазначеного наказу. Вважає зазначений наказ та прийняті рішення про звільнення позивача з роботи, з посади директора ДП «ТВК» та розірвання контракту незаконним, оскільки в наказі про звільнення відсутнє посилання на відповідну норму закону. Вважає, що був звільнений з роботи з посади директора ДП «ТВК» без передбачених законом підстав та з порушенням встановленого порядку в частині невиконання обов`язку в день звільнення, наказу про звільнення, та належно оформленої трудової книжки. Ухвалою від 15.10.2020 суд відкрив провадження у цій справі та, з урахуванням ч. 4 ст. 19 та п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України, вирішив її розглянути у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Сторони не подавали клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні чи призначення судового засідання у спрощеному провадженні. Заочним рішенням Печерського районного суд м. Києва від 16.11.2021 було задоволено позовні вимоги [PERSON] до державного підприємства «ТВК», Фонду державного майна України про визнання незаконним наказу та його скасування, поновлення на роботі. 19.03.2024 представник відповідача Фонду державного майна України - Шевчук О.М. подала до суду заяву про перегляд заочного рішення. 08.04.2024 представник відповідача Фонду державного майна України - Шевчук О.М. подала апеляційну скаргу на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 16.11.2021. 11.04.2024 представник відповідача державного підприємства «ТВК» - Фещук В. подав до суду заяву про перегляд заочного рішення. 11.04.2024 представник відповідача державного підприємства «ТВК» - Фещук В. подав до суду клопотання про долучення доказів по справі. 16.04.2024 представник позивача - адвокат Науменко О.Г. подав до суду заяву про виправлення описки у рішенні суду. Ухвалою Київського апеляційного суд м. Києва від 18.06.2024 відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Фонду державного майна України на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 16.11.2021. 19.06.2024 представником відповідача Фонду державного майна України - Вакуляк Ю.А. до суду було подано заяву про зупинення виконання заочного рішення Печерського районного суду м. Києва від 16.11.2021. Ухвалою суду від 25.07.2024 було задоволено заяву представника відповідача про скасування заочного рішення від 16.11.2021. Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 16.11.2021 по справі за позовом [PERSON] до Державного підприємства «ТВК», Фонду державного майна України про визнання незаконним наказу та його скасування - скасовано та призначено справу до розгляду за правилами позовного (загального) провадження. Ухвалою суду від 25.07.2024 було відмовлено в задоволенні заяви представника позивача - адвоката Науменка О.Г. про виправлення описки в рішенні Печерського районного суду м. Києва від 16.11.2021 у справі №757/44354/20-ц за позовом [PERSON] до Державного підприємства «ТВК», Фонду державного майна України про визнання незаконним наказу та його скасування, поновлення на роботі. 12.09.2024 представником відповідача державного підприємства «ТВК» - Лічманом М. до суду було подано заперечення на позовну заяву (які за своєю суттю є відзивом), у яких останній просив відмовити у задоволенні позову, оскільки позов є безпідставним та необґрунтованим. Крім того, зазначав, що Фонд державного майна України вправі розірвати трудовий контракт з директором державного підприємства у будь-який момент. Тобто, у разі скасування наказу з підстав не зазначення норми КЗпП Фонд державного майна України вправі повторно прийняти відповідний наказ про припинення повноважень. Наведене свідчить, що позовна заява [PERSON] в контексті заявлених тим підстав позову не спрямована на ефективний захист його нібито порушених прав. Ухвалою суду від 12.09.2024 провадження у справі за заявою Фонду державного майна України про перегляд заочного рішення від 16.11.2021 - закрито, оскільки, ухвалою Печерського районного суду м. Києві від 25.07.2024 вже було задоволено заяву представника відповідача про скасування заочного рішення від 16.11.2021. Ухвалою суду від 13.11.2024 внесено виправлення у другому абзаці резолютивної частини ухвали Печерського районного суду м. Києва від 25.07.2024, зазначивши правильно форму судового провадження, а саме «за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін» замість помилково вказаної «за правилами позовного (загального) провадження». У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Науменко О.Г. підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.. Представники відповідача державного підприємства «ТВК» - Янкул Г.І., Філіпенко Н.О. проти задоволення позову заперечували та просив відмовити у задоволенні позову повністю з підстав викладених у запереченнях на позовну заяву. Представник відповідача Фонду державного майна України - Федорчук О.В. просив відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Так, згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з положеннями статті 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Так, судовим розглядом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до наказу Державної служби України з питань регуляторної політики та розвитку підприємництва (нині реорганізоване у Державну регуляторну службу України) № 8 від 06.12.2018 [PERSON] призначений на посаду директора Державного підприємства «ТВК» (т. 2 а.с. 131-132). Державне підприємство «ТВК» передане до сфери управління Фонду державного майна України згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05.02.2020 № 84-р Про передачу єдиного майнового комплексу державного підприємства «ТВК» до сфери управління Фонду державного майна (т. 2 а.с. 133). 17.02.2020 була внесена інформація до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42020100000000057 від 17.02.2020 за підозрою [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 268 КК України. В рамках кримінального провадження № 42020100000000057 до [PERSON] застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком на 60 діб із визначенням альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави в розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, яка склала - 168160,00 грн. У лютому 2020 року до Фонду державного майна України надійшла ухвала слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 21.02.2020 (справа № 757/8420/20-к) про відсторонення [PERSON] від займаної посади, оскільки саме перебування його на посаді директора ДП «ТВК№ безпосередньо сприяло вчиненню злочину, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України, в якому він підозрюється, а внаслідок перебування на даній посаді під час досудового розслідування він може вжити заходів щодо знищення речей і документів, які мають суттєве значення для досудового розслідування, незаконними засобами впливатиме на свідків, перешкоджатиме кримінальному провадженню іншим чином (т. 2 а.с. 153-155). 25.02.2020 на виконання вищевказаної ухвали наказом № 322 Фонд Державного майна України відсторонив [PERSON] від займаної посади директора ДП «ТВК» строком на два місяці в судах судового розслідування до 20.04.2020 включно (т. 2 а.с. 157). Відповідно до ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 15.04.2020 (справа № 752/6645/20) продовжено строк відсторонення від посади директора ДП «ТВК» [PERSON] до 20.06.2020 (т. 2 а.с. 162-166). 27.04.2020 згідно Наказу № 715 Фонду державного майна України «Про виконання Ухвали суду» продовжено строк відсторонення [PERSON] від займаної посади директора ДП «ТВК» до 20.06.2020. Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 18.06.2020 (справа № 752/6645/20) продовжено строк відсторонення від посади директора ДП «ТВК» [PERSON] до 20.08.2020 (т. 2 а.с. 174-177). 05.06.2020 Фонд державного майна України прийняв Наказ № 960 «Про припинення повноважень директора державного підприємства «ТВК», за яким припинено повноваження [PERSON] директора ДП «ТВК» та розірвано з ним контракт з Державною службою України з питань регуляторної політики та розвитку підприємництва від 06.12.2018 (т.1 а.с. 11, т. 2 .а.с. 180). 18.06.2020 ДП «ТВК на підставі Наказу Фонду державного майна України № 960 від 05.06.2020 прийнято Наказ № 42-а «Про припинення повноважень та розрахунок з директором» (т. 2 а.с. 181). Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 84 Закону України «Про державну службу» Підставами для припинення державної служби у зв`язку із втратою права на державну службу або його обмеженням є набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо державного службовця за вчинення умисного кримінального правопорушення та/або встановлення заборони займатися діяльністю, пов`язаною з виконанням функцій держави. Згідно з ч. 2 ст. 84 Закону України «Про державну службу», у випадках, зазначених у пунктах 1-4, 6 частини першої цієї статті, суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у триденний строк з дня настання або встановлення факту, передбаченого цією статтею, якщо інше не встановлено законом, а у випадку, зазначеному у пункті 5 частини першої цієї статті, - у порядку, визначеному статтею 32 цього Закону. Статтею 139 КЗпП України передбачено, що працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження роботодавця, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна роботодавця, з яким укладено трудовий договір. Відповідно до ст. 147 КЗпП України, За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Підстави для розірвання трудового договору з ініціативи власника передбачені у ст.ст. 40, 41 КЗпП України. Зокрема, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. В частині 1 ст. 5 Закону України «Про Фонд державного майна України» зазначено, що до повноважень Фонду державного майна України належить розривання контрактів з керівниками державних підприємств, функції з управління майном яких передані Фонду державного майна України. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про Фонд державного майна України», працівники Фонду державного майна України, регіональних відділень (представництв) за невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків несуть кримінальну, адміністративну, дисциплінарну та цивільно-правову відповідальність відповідно до закону. Згідно з ч. 6 ст. 9 Закону України «Про Фонд державного майна України», накази Фонду державного майна України або їх окремі частини можуть бути оскаржені фізичними та юридичними особами до адміністративного суду в порядку, встановленому законом. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань призначають на посаду та звільняють з посади керівників державних унітарних підприємств та голів виконавчих органів господарських товариств, у статутному капіталі яких 100 відсотків акцій (часток) належать державі, укладають і розривають з ними контракти, здійснюють контроль за дотриманням вимог, передбачених контрактом, у випадках, якщо утворення наглядової ради не є обов`язковим відповідно до закону, а також якщо утворення наглядової ради не передбачено статутом. Статтею 3 КЗпП України встановлено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Зокрема, однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений в абзаці сьомому ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від незаконного звільнення. При цьому КЗпП України визначає можливість працівника оскарження наказу про його звільнення. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. У рішенні Конституційного Суду України від 09.07.1998 № 12-рп/98 у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення ч. 3 ст. 21 КЗпП України акцентовано увагу на те, що незважаючи на ці (які містить ст. 9 КЗпП України) та інші застереження, що містяться у КЗпП України й інших актах трудового законодавства України і спрямовані на захист прав громадян під час укладання ними трудових договорів у формі контрактів, сторонами в контракті можуть передбачатися невигідні для працівника умови: зокрема, це, як правило тимчасовий характер трудових відносин, підвищена відповідальність працівника, додаткові підстави розірвання договору, тощо. Отже, виходячи з особливостей зазначеної форми договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, при укладенні контракту закон надав право сторонам встановлювати їхні права, обов`язки та відповідальність, зокрема, як передбачувану нормами КЗпП України, так і підвищені відповідальність керівника, та додаткові підстави розірвання договору. Також, відповідно до п. 16, 17 Постанови Кабінету Міністрів України від 19.03.1993 № 203 «Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності» контракт з керівником підприємства може бути розірваний на підставах, установлених чинним законодавством, а також передбачених у контракті. Згідно з п. 8 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом. В частинах 2 та 3 ст. 99 ЦК України зазначено, що виконавчий орган підприємства може складатися з однієї або кількох осіб. Виконавчий орган, що складається з кількох осіб, приймає рішення у порядку, встановленому абзацом першим частини другої статті 98 цього Кодексу. Повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про Фонд державного майна України», працівники Фонду державного майна України, регіональних відділень (представництв) за невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків несуть кримінальну, адміністративну, дисциплінарну та цивільно-правову відповідальність відповідно до закону. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 24 КЗпП України, укладення трудового договору оформлюється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. У позовній заяві, як підставу для визнання незаконним наказу позивач зазначає той факт, що у ньому відсутнє посилання на підставу та норму закону для розірвання трудового договору. Проте, судом встановлено, що посилання на п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України як на підставу розірвання трудового договору з позивачем міститься в наказі ДП «ТВК» від 18.06.202 № 42-а «Про припинення повноважень та розрахунок з директором» (т. 2 а.с. 181). Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 41 трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку припинення повноважень посадових осіб. У постанові від 23.01.2023 у справі № 766/23789/19 об`єднана плата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду зазначила, що підставою для розірвання договору згідно з п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України є рішення власника в особі його вищого органу або виконавчого органу, що наділений повноваженнями з прийму/звільнення працівників. Тобто юридичною передумовою розірвання трудового договору на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України є прийняття уповноваженим органом рішення про припинення повноваження посадової особи. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про Фонд державного майна України», розривання контрактів з керівниками державних підприємств, функції з управління майном, яких передані Фонду державного майна України належить до повноважень Фонду державного майна України. Пунктом 10.7.7. Статуту ДП «ТВК» визначено, що до виключеної компетенції Суб`єкта управління підприємства відповідно до покладених на нього завдань належить призначення (обрання) та припинення повноважень Директора Підприємства; затвердження умов трудового договору (контракту), що укладається з ним; встановлення розміру його винагороди; призначення (обрання) особи, яка уповноважується на підписання трудового договору (контракту) з Директором Підприємства; здійснення контролю за додержанням вимог трудового (контракту) з Директором Підприємства; здійснення контрою за додержанням вимог трудового договору (контракту) (т. 2 а.с. 118). Також п. 10.7.8 Статуту передбачено, що до виключної компетенції Суб`єкту управління підприємством відповідно до покладених на нього завдань належить прийняття рішень про відсторонення Директора від здійснення повноважень та призначення (обрання) особи, яка тимчасово здійснюватиме повноваження Директора Підприємства (т. 2 а.с. 118). Пунктом 10.11 Статуту передбачено, що Суб`єкт управління Підприємством має право у будь-який момент прийняти рішення про припинення повноважень Директора та розірвання з ним трудових відносин, а також трудового контракту бо прийняття рішення про відсторонення Директора. Таке рішення Суб`єкт управління Підприємством має право прийняти незалежно від строку перебування призначеної особи на посаді Директора (т. 2 а.с. 120). Користуючись вищевказаними повноваженнями, Фонд державного майна України, в управлінні якого знаходиться ДП «ТВК», прийняв наказ від 05.06.2020 № 960 про припинення повноважень [PERSON] як директора ДП «ТВК». Відповідно до цього наказу ДП «ТВК» прийняло наказ від 18.06.202 № 42-а «Про припинення повноважень та розрахунку з директором» (в наказі міститься посилання на п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України). Отже, враховуючи висновки Верховного Суду викладені в постанові від 22.02.2023 у справі № 910/1124/22, саме по собі не зазначення в наказі Фонду державного майна України від 05.06.2020 № 960 норми КЗпП України не може бути підставою для його скасування, оскільки, це жодним чином не впливає на правомірність прийнятого Фондом державного майна України рішення про припинення повноважень [PERSON] як директора ДП «ТВК». Крім того, у своєму відзиві представник ДП «ТВК» зазначав, що підставою для припинення повноважень [PERSON] став не факт порушення відносно нього кримінальних справ, а те що під час досудового слідства та діючого контракту, [PERSON] тривалий час не виконував функції виконавчого органу. Відповідно до п. 10 Контракту, орган управління майном звільняє керівника у разі закінчення контракту, достроково за вимогою Керівника, а також у випадку порушень законодавства та умов контракту. Згідно з п. 10.12 Статуту, повноваження особи, яка була обрана на посаду Директора, припиняються в момент прийняття Суб`єктом управління Підприємства рішення про припинення повноважень Директора, якщо інше не встановлено у відповідному рішенні Суб`єкта управління Підприємства. Наслідок прийняття Суб`єктом управління Підприємства рішення про припинення повноважень Директора є розірвання з ним трудового договору (контракту) та припинення трудових відносин (т. 2 а.с. 120). Відповідно до вищезазначених норм, по підприємству ДП «ТВК» було складено наказ від 18.06.202 № 42-а «Про припинення повноважень та розрахунок з директором» та оформлено запис у трудовій книжці [PERSON] про звільнення за п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України (т. 2 а.с. 143). Слід зазначити, що розірвання трудового договору за вказаним п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, можливе за наявності попереднього припинення повноважень посадової особи, тобто рішення вищого органу управління або виконавчого органу, що наділений повноваженнями з прийому/звільнення працівників. Під час розгляду спору щодо розірвання трудового договору за п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України має значення не лише наявність підстав для припинення повноважень (звільнення) посадової особи, а дотримання органом управління (загальними зборами, наглядовою радою) передбаченої цивільним законодавством та установчими документами юридичної особи процедури ухвалення рішення про таке припинення (відповідно до висновків викладених в постановах ВС від 15.09.2020 в справі № 205/4196/18 (провадження № 14-670цс19), від 13.10.2020 у справі № 683/351/16-ц (провадження № 14-113цс20), від 27.01.2022 у справі № 577/3759/20 (провадження № 61-4832св21). Отже для звільнення за п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України мають існувати наступні обставини: звільнений працівник повинен бути посадовою особою підприємства та повинно заздалегідь відбутися припинення його повноважень (окреме рішення вищого органу управління), що в подальшому є підставою для розірвання з ним трудового договору у порядку передбаченому чинним законодавством України та статутними документами підприємства. Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» від 13.05.214 № 1255-VІІ, який набрав чинності 01.06.2014, доповнив п. 5 ст. 41 КЗпП України. А саме: крім підстав, передбачених ст. 40 КЗпП України, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у разі припинення повноважень посадових осіб. У законодавстві про працю відсутнє визначення терміну «посадова особа». Тому, для заповнення цієї прогалини Державною інспекцією України з питань праці надано роз`яснення від 24.07.2014, згідно з якими до категорії «посадових осіб» у розумінні п 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України можна віднести, зокрема, категорію працівників, визначених як «посадові особи» в ст. 2 Закону України «Про державну службу», в ст. 2 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» та як «службові особи» у примітці до ст. 364 КК України. На думку цього органу терміни «посадова особа» і «службова особа» є синонімічними. До останніх, відповідно до абзацу 1 пункту 1 примітки до статті 264 КК України, зокрема належать: особи, які обіймають постійно або тимчасово на підприємствах, установах або організаціях незалежно від форм власності посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій, або виконують такі функції за спеціальним повноваженням. Посадовими (службовими) особами вважаються особи, які постійно, тимчасово чи за спеціальним повноваженнями здійснюють функції представників влади чи місцевого самоврядування, а також обіймають постійно чи тимчасово в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, на державних чи комунальних підприємствах, в установах чи організаціях посади, пов`язані з виконанням адміністративно-господарських функцій, або виконують такі функції за спеціальним повноваженням, яким особа наділяється повноважним органом державної влади, органом місцевого самоврядування, центральним органом державного управління із спеціальним статусом, повноважним органом чи повноважною особою. Підприємства, установи, організації. Посадова особа наділена певним обсягом повноважень і в їх межах має право вчиняти дії, що породжують, змінюють або припиняють конкретні правовідносини (наприклад, право прийняття та звільнення працівників, застосування дисциплінарних чи адміністративних стягнень тощо). При цьому, згідно з роз`ясненнями, що містяться у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про хабарництво» від 26.04.2002 № 5, до осіб, які здійснюють організаційно-розпорядчі обов`язки, можуть належати керівника вищої і середньої ланки підприємства, що здійснюють керівництво трудовим колективом в цілому або його окремим підрозділами, що здійснюють керівництво трудовим колективом в цілому або його окремими підрозділами, ділянками роботи тощо (керівники підприємств, філій, начальники цехів, відділів, їх заступники, бригадири, виконроби, майстри тощо). Крім того, поняття «посадова особа» розкрито в ГК України у відношенні посадових осіб підприємств, у тому числі заснованих на державній формі власності (державних підприємств). Зокрема, відповідно до ч. 3 ст. 65 ГК України, керівник підприємства (одноосібний виконавчий орган), головний бухгалтер, голова та члени наглядової ради (у разі її утворення), голова та члени колегіального виконавчого органу підприємства є посадовими особами такого підприємства. Статутом підприємства посадовими особами підприємства можуть бути визнані й інші особи. Відповідно до п. 10 Статуту ДП «ТВК» (державне унітарне підприємство , що діє як державне комерційне підприємство, засноване на державній власності та належить до сфери управління Фонду державного майна України), директор здійснює управління Підприємством та самостійно в межах свої компетенції вирішує питання діяльності Підприємства, за винятком тих, що віднесені Статутом до компетенції Уповноваженого органу управління та інших органів управління (т. 2 а.с. 117-124). Правові форми участі держави у цивільних відносинах визначені у ст. 167 ЦК України, зокрема, передбачено, що держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. Держава може створювати юридичні особи публічного права (державні підприємства, навчальні заклади тощо) у випадках та в порядку, встановлених Конституцією України та законом. Держава може створювати юридичні особи приватного права (підприємницькі товариства тощо), брати участь в їх діяльності на загальних підставах, якщо інше не встановлено законом. Згідно з ст. 62 ГК України, підприємство - самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами. Стосовно питання посадових осіб яких саме організацій можна звільняти за п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, судова практика йде таким чином, що можна звільняти посадових осіб організацій власником яких є держава. Відповідно держава не може бути обмежена у реалізації власних корпоративних прав, і тому така підстава для звільнення може застосовуватись до господарських організацій як приватного права, так і належних державі або належних територіальній громаді (постанова ВС від 15.01.2020 у справі № 761/21008/18-ц). Щодо тверджень позивача про невручення йому наказу про звільнення та трудової книжки у день звільнення, що порушує положення ст. 47 КЗпП України, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Проте, відповідно до п. 4.2. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1003 № 58, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власних або уповноважений ним орган в цей день насилає йому поштове відправлення із вказівкою на необхідність отримання трудової книжки. Судом встановлено, що у зв`язку з тим фактом, що на момент прийняття наказу Фонду державного майна України від 15.06.2020 № 960 та наказу ДП «ТВК» від 18.06.2020 № 42-а [PERSON] був відсторонений від посади директора ДП «ТВК», повідомлення щодо прийнятих рішень було направлено йому засобами поштового зв`язку (т. 2 а.с. 183). Факт отримання вищезазначеного листа-повідомлення ДП «ТВК» від 19.06.2020 підтверджується листом-відповіддю позивача від 25.06.2020 у якому останній також зазначив, що прибути до підприємства для отримання трудової книжки та розрахунку виплат не має можливості, у зв`язку з чим доручив отримати зазначені документи його представнику (т. 2 а.с. 182). Проте, до теперішнього часу звернень зі сторони адвоката позивача про отримання трудової книжки [PERSON] до ДП «ТВК» не надходило, що підтверджується копіями з журналу реєстрації вхідних документів підприємства (т. 2 а.с. 184-250, т. 3 а.с. 1-7). Суд звертає увагу та те, що саме по собі невручення позивачу в день звільнення наказу про звільнення та трудової книжки не є підставою для поновлення [PERSON] на посаді директора ДП «ТВК». У судовому засіданні не знайшли свого підтвердження належними та допустимим доказами твердження позивача про те, що його було звільнено з роботи з посади директора ДП «ТВК» без передбачених законом підстав та з порушенням встановленого порядку в частині невиконання обов`язку в день звільнення видати наказ про звільнення та належно оформлену трудову книжку. Крім того, судом встановлено, що позивачем не оскаржувались ухвали слідчого судді про відсторонення його від посади директора, накази Фонду державного майна України про відсторонення [PERSON] від посади на підставі ухвал слідчого судді, а також Наказ ДП «ТВК» № 30-а від 21.04.2020 «Про призначення тимчасово виконуючого обов`язки директора» та Наказ ДП «ТВК № 42-а від 18.06.2020 «Про припинення повноважень та розрахунок з директором. Накази є дійсними. У зв`язку із наведеним, відсутні й правові підстави для задоволення позову про визнання незаконним наказу та його скасування, поновлення на посаді. За положеннями ч. 2-4 ст.12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. За ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994, серія A, № 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 01.07.2003). Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати позивачу за рахунок відповідача не відшкодовуються, оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed