Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-17 00:00:00

30 вересня 2024 року до Заводського районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» до [PERSON] , [PERSON] , в якій просить стягнути відповідачів основний борг за послуги з централізованого опалення в сумі 9\~905,67 грн, суму, на яку підлягає збільшенню борг з урахуванням індексу інфляції 639,79 грн, три відсотки річних 356,46 грн. Позовна заява мотивована тим, що в опалювальні періоди 2017-2018, 2018-2019, 2019-2020, 2020-2021 р.р. ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» надав послугу з централізованого опалення до житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Власником квартири і зареєстрованим в ній є відповідач [PERSON] , а також зареєстрована відповідач [PERSON] , тобто вони є споживачами послуг та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг відповідно до ст. 9 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги та ст.ст. 64, 68 Житлового кодексу Української РСР, ст. 322 ЦК України. Підприємством вживались заходи для укладення споживачами Договору про надання послуг з централізованого опалення та підігріву питної води, але договір не укладено, але обов`язок сплачувати вартість наданих послуг випливає з самого факту користування цією послугою відповідно до ст. 11 ЦК України. Внаслідок невиконання відповідачами своїх зобов`язань по сплаті за послуги з централізованого опалення, виникла заборгованість за період з 01.03.2018 по 31.01.2021, яка складає 9\~905,67 грн. Також за період з 01.04.2018 по 31.01.2021 відповідачу нараховано 639,79 грн сума, на яку підлягає збільшенню боргу з урахуванням індексу інфляції, а також 356,46 грн 3% річних, що разом з основною сумою боргу становить 10\~901,92 грн. 04 жовтня 2024 року вказана позовна заява залишена без руху. 22.10.2024 надійшла заява про усунення недоліків. Ухвалою суду від 30 жовтня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду. 06 листопада 2024 року від [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовної заяви. Відзив обґрунтований тим, що між сторонами відсутній договір про надання житлово-комунальних послуг, що визнано позивачем. Раніше виданий судовий наказ було скасовано з цих підстав. Розрахунок позовних вимог наданий позивачем, складений з порушенням ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»: не містить у собі дати і місця складання документа; немає назви підприємства, від імені якого складено документ; не зазначені зміст та обсяги господарських операцій, одиниці виміру господарських операцій. Не вказані нормативно-правові акти, на підставі яких проводилися нарахування і ціни/тарифи, встановлені цими актами, не вказано нормативно-правове обґрунтування зазначених сум перерахунків. Отже, наданий Розрахунок позовних вимог по теплопостачанню та підігріву питної води не містить інформації щодо предмету доказування, а тому відповідно до ст. 77 ЦПК України є неналежним доказом. 11 грудня 2024 року надійшла заява відповідача [PERSON] про розгляд справи без його участі. 20 грудня 2024 року до суду надійшла відповідь на відзив, яка обґрунтована тим, що споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. У зв`язку з порушенням відповідачами вказаного обов`язку письмового договору між позивачем та відповідачами не існувало, але обов`язок сплачувати вартість послуги з централізованого опалення випливає з самого факту користування цією послугою. Щодо необґрунтованості тарифів для населення, розрахунків суми боргу, представник позивача зазначає, що нарахування проведені виключно на підставі законодавства та наказів, затверджених відповідно до постанов Національної комісії, що здійснює регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. 30 грудня 2024 року надійшли заперечення на відповідь на відзив від [PERSON] , в яких відповідач зазначає, що позивач порушив строки подання відповіді на відзив та повідомляє, що після подання позовної заяви позивач подав ще дві позовні заяви: 487/10435/24 провадження № 2-н/487/3296/24, 06.12.2024 судовий наказ було скасовано; 05.12.2024 487/10611/24 провадження №2-н/487/3359/24, після подання клопотання про залишення заяви без розгляду, суд відмовив у видачі судового наказу. Вказане відповідач вважає зловживанням процесуальними правами. Враховуючи викладене, відповідач просить відхилити відповідь на відзив, запобігти зловживанню процесуальними правами. До судового засідання представник позивача подав заяву про розгляд справи без його участі. Відповідачі в судове засідання не з`явились. Суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного та обґрунтованого рішення, а тому суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку: Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] і зареєстрований у ній. Також за вказаною адресою зареєстрована [PERSON] (Витяг з реєстру територіальної громади міста Миколаєві від 06.09.2024, Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки: 247503190 від 10.03.2021). Обласне комунальне підприємство «Миколаївоблтеплоенерго» в опалювальному сезоні 2017-2018, 2018-2019, 2019-2020, 2020-2021 надав послугу з централізованого опалення до житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] (Наряд № 6542 від 15.10.2017, наказ від 03.04.2018 № 251, наряд № 128-а від 15.10.2018, наказ від 05.04.2019 № 225/1, наряд № 134-а від 01.11.2019, наказ від 08.04.2020 № 192, наряд № 139 А 2020 р., наказ від 12.04.2021 № 236). Відповідно до положень ст.ст. 319, 322 ЦК України, власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Пунктом 1 частини першої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктами 1 та 5 частини другої статті 7 цього Закону обов`язок споживача укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом та оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Індивідуальний споживач, відповідно до положень статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Також згідно з ст. 24 Закону України «Про теплопостачання», основним обов`язком споживача теплової енергії, серед інших, є своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані укласти договір про надання житлово-комунальних послуг та оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Обов`язок сплатити за надані й спожиті послуги випливає також з частини першої статті 11 ЦК України про те, що цивільні права та обов`язки випливають з дій осіб, що передбачені актом цивільного законодавства. Відсутність між сторонами договору не може слугувати підставою для звільнення споживача від оплати отриманих послуг. Зазначена практика правозастосування правових норм у сфері оплати житлово-комунальних послуг є сталою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі 712/8916/17, постанови Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі № 401/710/15-ц, від 18 вересня 2019 року у справі № 369/3682/16-ц, від 07 лютого 2024 року у справі № 372/2236/21). Враховуючи наведені висновки, відсутність письмового договору про надання послуг, не звільняє відповідача від обов`язку сплачувати за надані послуги, а тому доводи відповідача в цій частині суд відхиляє. Відповідно до ч. 3 ст. 9 України «Про житлово-комунальні послуги», дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Відповідно до наданого позивачем розрахунку сума боргу відповідача за спожиту теплову енергію за період з березня 2018 р. по січень 2021 року, складає 9905,67 грн. Крім того за період з квітня 2018 року по січень 2021 року відповідачам нараховані: 639,79 грн сума, на яку підлягає збільшенню боргу з урахуванням індексу інфляції, а також 356,46 грн 3% річних. Заперечуючи проти позову відповідач також посилається на невідповідність розрахунку заборгованості вимогам ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Проте відповідачами не спростовано наявних у справі розрахунків, наданих позивачем, не наведено контррозрахунку з відповідними доказами, а отже не доведено неправильність наданих розрахунків. Заперечуючи проти позову відповідачі не заперечують отримання послуги та наявність заборгованості, її розмір. Також відповідачами не надано доказів повної оплати наданих послуг з централізованого опалення за вказаний у позові період. У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Враховуючи вказані норми матеріального права, суд вважає, що позивач довів невиконання відповідачами обов`язку сплачувати за надані послуги. Згідно ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк, одностороння відмова від зобов`язання не допускається. В статтях 610, 611 ЦК України закріплено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Обов`язковою умовою покладання на боржника передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України відповідальності є прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже, виходячи з встановлених обставин та враховуючи наведену норму, позивачем правомірно нараховано за період з квітня 2018 року по січень 2021 року: 639,79 грн сума, на яку підлягає збільшенню боргу з урахуванням індексу інфляції, а також 356,46 грн 3% річних. Суд відхиляє доводи відповідача щодо зловживання позивачем процесуальним правом, оскільки ним не подано доказів подання аналогічної позовної заяви. Так, пунктом 2 ч. 2 ст. 44 ЦПК України передбачено, що залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями. Копії ухвал, які надає відповідач [PERSON] , є ухвалами на за наслідками розгляду заяви про скасування судового наказу та в ухвалі суду у справі № 487/10611/24 період заборгованості, за яким проводилось стягнення, не є тотожним із цим позовом, а ухвалою суду у справі № 487/10435/24 скасовано судовий про стягнення боргу за послуги з постачання теплової енергії, тоді як у цій справі розглядається борг за послуги з централізованого опалення. Враховуючи наведене, відсутні підстави для визнання дій позивача зловживанням процесуальними правами. На підставі наведеного вище, оцінюючи наявні у справі докази в сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі по 1514,00 грн. з кожного.

Outcome: approved