Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-26 00:00:00

16.01.2025 року адвокат Розумовський О.С., який діє в інтересах [PERSON] , звернувся до суду із заявою про встановлення факту сина заявниці [PERSON] . В обґрунтування заяви зазначено, [PERSON] , [INFO] є рідною матір`ю [PERSON] , [INFO] на підставі свідоцтва про народження серія [NUMBER] , де батько [PERSON] , матір - [PERSON] . Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань №22024050000003258 від 29 вересня 2024 року встановлено, що 29 вересня 2024 року у невстановлений час в результаті обстрілу с. Лисівка Покровської ТГ Покровського району Донецької області за адресою: [ADDRESS] загинув поліцейський-водій групи реагування Покровського районного відділення Маріупольського міжрайонного відділення Управління поліції охорони в Донецькій області старший сержант поліції [PERSON] , [INFO] (ЄО № 13615) Окрім цього, до 2 управління (з дислокацією у м. Маріуполь Донецької області) ГУ СБ України в Донецькій та Луганській областях від [PERSON] надійшло повідомлення, про те, що в результаті зазначеного обстрілу за адресою: [ADDRESS] загинув її син [PERSON] , [INFO] ( [NUMBER] ). Зі слів [PERSON] (надалі за текстом - Заявник), що 29 вересня 2024 року в [ADDRESS] її син, [PERSON] , [INFO] (який мешкав за адресою [ADDRESS] ) попав під артилерійський обстріл Російської Федерації, в результаті чого загинув на місці. Евакуацію загиблого пробувала провести 25 бригада, але після невдалої спроби, тіло її сина разом з іншими загиблими прибрали з лінії вогню та перемістили до підвалу дому гр. [PERSON] , [ADDRESS] (зі слів сусідів). Під час обстрілу був вдягнений в чорну футболку, чорні спортивні штани, кросівки. При собі мав барсетку чорного кольору з документами, паспортом та телефоном. Також Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26 грудня 2024 року встановлено факт, що має юридичне значення, а саме, що [PERSON] , [INFO] , уродженець м. Новогродівка Донецької області, громадянин України, адреса реєстрації місця проживання: [ADDRESS] помер [INFO] у с. Лисівка, Покровського району, Донецької області. На підтвердження факту смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] надано наступні докази: - витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 22024050000003258 від 29 вересня 2024 року; - два відеозаписи з квадрокоптеру; - Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26 грудня 2024 року у справі № 208/14886/24; - рапорт про загиблих осіб від 29.09.2024 року; - рапорт про загиблих осіб від 29.09.2024 року; - запит від 07.10.2024 року; - паспорт [PERSON] ; - заява від 05.11.2024 року; - відповідь на заяву від 13.11.2024 року; - заява про залучення в якості потерпілого [PERSON] від 03.12.2024 року; - пам`ятка про процесуальні права потерпілого від 03.12.2024 року; - протокол допиту потерпілого від 03.12.2024 року; - протокол допиту свідка [PERSON] від 26 грудня 2024 року. Заявник проводить заходи по реєстрації смерті [PERSON] , [INFO] з метою у наступному відкрити спадкову справу, набути у спадок майно, отримати свідоцтво про смерть. Заявник [PERSON] позбавлена можливості провести державну реєстрацію смерті свого сина [PERSON] у позасудовому порядку. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.01.2025 цивільну справу № 208/670/25 було розподілено судді Гречаній В.Г. Ухвалою суду від 16.01.2025 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Відповідно до ч.1 ст.247 ЦПК України, під час судового розгляду справи здійснено фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. В судовому засіданні адвокат Розумовський О.С. свою заяву підтримав повністю, з підстав, наведених у її мотивувальній частині. Додатково просив допитати в якості свідка [PERSON] щодо обставин виявлення тіла [PERSON] . Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що в останнє він бачив загиблих перед днем смерті. 28.09.2024 року він разом з [PERSON] пили каву, та в ході розмови [PERSON] сказав, що хоче поїхати подивитися на дом в селі. Наступного дня [PERSON] не зміг з ними зв`язатися, тому на своєму мопеді поїхав до с. Лисівки. Біля будинку [ADDRESS] [PERSON] виявив тіла [PERSON] та [PERSON] , на їх тілах були наявні вогнепальні поранення. Після цього свідок поїхав у місто і повідомив [PERSON] про загибель брата, після чого повідомив родичів [PERSON] . Крім того, в судовому засіданні було оглянуто надані представником заявника - адвокатом Розумовським О.С. відеозаписи з квадрокоптера. В ході перегляду відео, шляхом уточнення пояснень свідка [PERSON] щодо одягу та розташування тіл загиблих, було встановлено, що одне із тіл належить [PERSON] . Представник заінтересованої особи Відділу державної реєстрації актів цивільного стану по Донецькій області Східного міжрегіонального управління юстиції, Маріупольський міжрайонний відділ управління поліції охорони в Донецькій області, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, належно з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, оцінки їх доводів і наданих ними доказів, приходить до наступних висновків. Судом встановлено наступні факти та відповідні правовідносини. Заявник [PERSON] ,\~ [INFO] \~є рідною\~матір`ю [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~ці обставини\~підтверджуються копією\~паспорта,\~копією картки\~платника податків,\~копіями свідоцтв\~про народження на підставі свідоцтв про народження серія [NUMBER] ). Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 22024050000003258 від 29 вересня 2024 року, 29 вересня 2024 року у невстановлений час в результаті обстрілу с. Лисівка Покровської ТГ Покровського району Донецької області за адресою: [ADDRESS] загинув поліцейський-водій групи реагування Покровського районного відділення Маріупольського міжрайонного відділення Управління поліції охорони в Донецькій області старший сержант поліції [PERSON] , [INFO] (ЄО № 13615). Окрім цього до СВ 2 управління (з дислокацією у м. Маріуполь Донецької області) ГУ СБ України в Донецькій та Луганській областях від [PERSON] надійшло повідомлення, про те, що в результаті зазначеного обстрілу за адресою: [ADDRESS] загинув її син [PERSON] , [INFO] (ЄО № 13607). Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно пункту 8 частини першої статті 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За приписами ст.77 та ст.78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Надаючи оцінку допустимості наданих заявником доказів, а саме матеріалів кримінального провадження, відеозапису, суд керується ч.2 ст.19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. При цьому, в практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки», згідно яких, якщо невизнання документів, виданих окупаційною владою, веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян, такі документи повинні визнаватися. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» приділено значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать. При цьому, за логікою вказаного рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в інформаційному листі від 15.04.2016 року, за змістом якої документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду справ у порядку статті 317 ЦПК України, суд як виняток приймає до уваги дані про смерть (дату, місце), які зазначені у вищенаведених документах, виданих на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що дослідженими у справі доказами доведено факт смерті [PERSON] , [INFO] , оскільки встановлення відповідного факту необхідно заявнику для отримання свідоцтва про смерть встановленої законом України форми та реалізації наслідків, передбачених законодавством, заява підлягає задоволенню. Відповідно до роз`яснень п. 18 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму ВСУ № 15 від 25.05.98) рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Згідно з ч.4 ст.317 ЦПК України, ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, підлягає негайному виконанню. На підставі вищезазначеного та

Outcome: approved