Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-02 00:00:00

23 грудня 2024 року до Тростянецького районного суду Вінницької області від представника позивача Грибанова Д. В. надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Стислий виклад позиції позивача. [PERSON] уклав з АТ «ТАСКОМБАНК» договір про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб №032/5297072-СК від 21 вересня 2018 року, підписанням якого акцептував Публічну пропозицію АТ «ТАСКОМБАНК», яка розміщена на веб-сайті Банк: www.tascombank.com.ua та беззастережно приєднався до умов договору. Строк дії кредитного ліміту за кредитним договором становить 365 днів з моменту повідомлення Банком про факт встановлення кредитного ліміту. При цьому після закінчення зазначеного періоду, строк дії кредитного ліміту автоматично пролонгується, окрім випадків: якщо банк прийняв рішення не продовжувати строк дії кредитного ліміту; направлення клієнтом до банку письмової заяви про відмову від користування лімітом кредитної лінії та/або закриття поточного рахунку. 15 травня 2024 року між АТ «ТАСКОМБАНК» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу №НІ/11/19-Ф у відповідності до умов якого АТ «ТАСКОМБАНК» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні АТ «ТАСКОМБАНК» права вимоги до боржників, вказаними у реєстрі боржників. Відповідно до додатку №1 до договору факторингу №НІ/11/19-Ф від 15.05.2024 реєстру прав вимог, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача [PERSON] в сумі 42959,87 грн, з яких: 26133,87 грн загальна заборгованість по тілу кредиту; 16825,36 грн загальна заборгованість по відсоткам. Таким чином [PERSON] має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» за кредитним договором №032/5297072-СК від 21 вересня 2018 року в розмірі 42959,23 грн. Процесуальні дії у справі. Заперечення відповідача та інші заяви (клопотання) учасників справи. Ухвалою суду від 03 січня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження у справі та призначено судове засідання на 13:00 годину 23 січня 2025 року. 23 січня 2025 року через систему «Електронний суд» від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву у якому він просить відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «ЄАПБ» у повному обсязі. В обґрунтування відзиву вказує, що ознайомившись із поданими разом з позовом документами вважає, що вищевказані докази не підтверджують факт отримання ним кредиту в АТ «ТАСКОМБАНК», а також заборгованість, яку позивач просить стягнути із нього. Дійсно, 21 вересня 2018 року він звертався до банку для відкриття карткового рахунку, для чого йому були надані на підпис вищевказані документи. Сума бажаного кредитного ліміту із слів менеджера зазначалась в заявці на рівні 30000 грн, проте який фактично йому було встановлено і чи було встановлено кредитний ліміт [PERSON] не відомо оскільки банк не повідомив його про факт встановлення кредитного ліміту. Дійсно, йому було видано карту № [NUMBER] термін дії якої закінчився 08/2021. Про продовження даної карти чи отримання нової [PERSON] не звертався, жодної претензії від АТ «ТАСКОМБАНК» щодо наявності у нього заборгованості він не отримував. Підписана ним та наявна у матеріалах справи копія заяви-договору не містить суми кредиту, відсоткової ставки, строку кредитування. Як було зазначено вище, у матеріалах справи міститься Паспорт споживчого кредиту за карткою «Велика П`ятірка», який у свою чергу не містить інформації щодо суми кредиту, строку кредитування та відсотків по кредитному договору №032/5297072 СК від 21 вересня 2018 року. Отже, паспорт споживчого кредиту «Велика п`ятірка» не є належним доказом щодо погодженої між сторонами процентної ставки за користування кредитними коштами, оскільки зі змісту цього паспорту слідує, що наведені обчислення реальної річної процентної ставки та орієнтованої загальної вартості кредиту для споживача є репрезентативними, базуються на обраних споживачем умовах кредитування, і на припущенні, що договір про споживчий кредит залишається дійсним протягом погодженого строку; реальна річна процентна ставка обчислена на припущеннях про те, що процентна ставка, інші платежі за послуги кредитодавця залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит. Використання інших способів надання кредиту та\\або зміна інших вищезазначених умов кредитування можуть мати наслідком застосування іншої реальної річної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача. Умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в наданому Паспорті споживчого кредиту, та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий і сімейний стан, розмір доходів тощо. Відовідач стверджує, що зібрані у справі докази вказують на те, що між АТ «ТАСКОМБАНК» і ним укладено договір про надання банківських послуг. Заява-договір про приєднання до публічної пропозиції АТ «ТАСКОМБАНК» на укладення Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб №032/5297072-СК від 21.09.2018 не містить умов щодо розміру кредитного ліміту, а також розміру, підстав та порядку нарахування процентів і штрафу. Отже, за відсутності достатніх підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила надання банківських послуг, відсутності в анкеті-заяві домовленості сторін про розмір кредитного ліміту, порядок і строки його повернення, розмір і порядок нарахування процентів та комісії, надані банком документи не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору. У зв`язку з цим до спірних правовідносин не можуть бути застосовані правила частини першої статті 634 ЦК України, які регламентують правові засади договору приєднання. На підставі викладеного, [PERSON] вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів про те, що відповідачу надано кредит у заявленому розмірі та підстави нарахування процентів за користування ним. Позивачем не надано доказів на підтвердження укладення кредитного договору, а саме передачі АТ «ТАСКОМБАНК» відповідачу кредитних коштів оскільки за нормами п. 2 ч. 1 ст. 1046, ч. 2 ст. 1054 ЦК України кредитний договір є укладений з моменту передання грошей. За таких обставин вважає, що позивачем не доведено факту укладення із ним, як відповідачем договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб №032/5297072-СК від 21 вересня 2018 на умовах, зазначених позивачем. Крім цього, звертає увагу суду, що ні в описовій частині позовної заяви заяві ні в кредитному договорі представником позивача не зазначено ні розміру надання кредитних коштів, ні розміру кредитного ліміту, що унеможливлює прийняття судом до уваги розрахунку заборгованості та стягнення з відповідача, зазначеної у резолютивній частині позовної заяви, заборгованості. Наданий позивачем розрахунок заборгованості не є доказом наявності або відсутності договірних зобов`язань між сторонами, оскільки він створений представником позивача, який діє на підставі довіреності, де не передбачено його повноважень на створення доказів, а лише на представництво інтересів позивача у судах, а також не відповідає вимогам, яким має відповідати доказ здійснення фінансово-господарської операції, що свідчить про те, що цей розрахунок є доповненням до позовної заяви із зазначенням обрахунку позивачем позовних вимог майнового характеру та має інформаційний характер, а тому він не є безспірним доказом. Отже, з наданих суду доказів неможливо встановити, що заборгованість відповідача за тілом кредиту становить 42959,23 грн, а тому, відповідно, перевірити розмір нарахованої суми боргу та процентів не є можливим. Наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним доказом. Позивачем також не представлено доказів на підтвердження оплати ТОВ «ФК «ЄАПБ» на користь АТ «ТАСКОМБАНК» ціни продажу за договором факторингу №НІ/11/19-Ф від 15 травня 2024 року, тобто суми грошових коштів, що сплачуються фактором клієнту після підписання сторонами акту прийому-передачі Реєстру боржників на умовах договору. Отже, належних, допустимих та достатніх доказів у контексті вище перелічених норм законодавства щодо виникнення між позивачем та відповідачем зобов`язальних правовідносин на умовах, зазначених позивачем, суду не надано. Сторони у судове засідання 23 січня 2025 року не з`явилися у зв`язку з чим розгляд було відкладено на 14:00 годину 19 лютого 2025 року. 30 січня 2025 року через систему «Електронний суд» від представника позивача Іванюка Д. О. надійшла відповідь на відзив у якій просить: прийняти до розгляду та долучити до матеріалів справи відповідь на відзив з додатками; судове засідання провести за відсутності представника Позивач; позовні вимоги Позивача задовольнити в повному обсязі. Вказує, що з матеріалів справи вбачається, що між сторонами укладено договір в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису. Водночас Відповідач через особистий кабінет на вебсайті Первісного кредитора подав заявку на отримання кредиту за умовами, які вважав зручними для себе, та підтвердив умови отримання кредиту, після чого Первісний кредитор надіслав Позичальнику за допомогою засобів зв`язку, на зазначений ним номер телефону, одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду (одноразовий ідентифікатор дані в електронній формі у вигляді алфавітноцифрової послідовності), який Відповідач використав для підтвердження підписання Кредитного договору. Верифікація та ідентифікація Позичальника здійснюється через ІТС Первісного кредитора. Кредитний договір укладається в електронній формі в Особистому кабінеті Позичальника, що створений в інформаційнокомунікаційній системі Первісного кредитора (ІТС Первісного кредитора) та доступний, зокрема, через сайт Первісного кредитора та\\або відповідний мобільний додаток чи інші засоби. Укладення Кредитного договору було здійснено в електронній формі в інформаційнотелекомунікаційній системі (ІТС) Первісного кредитора. Позичальник здійснює оформлення кредиту шляхом заповнення Заявки на отримання кредиту на Сайті Первісного кредитора, обов`язково вказуючи всі дані, зазначені в заявці як обов`язкові для заповнення. З врахуванням викладеного, лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Представник позивача зазначає, що саме Відповідач ініціював укладення такого договору, оформивши заявку на сайті Первісного кредитора, підписавши договір з використанням одноразового ідентифікатора. Кредитний договір містить основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі та строк його повернення, розмір процентів, умови кредитування. Позичальник погодився на укладення договору саме такого змісту. Наведене свідчить про належне укладення Кредитних договорів, шляхом проставляння електронного цифрового підпису сторін. Відповідності до умов Кредитного договору, його підписання здійснювалось електронним підписом Позичальника, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора. Сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови користування коштами, що свідчить про наявність волі Відповідача для укладення договору в електронній формі, на погоджених умовах шляхом підписання Кредитного договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Відповідач, як власник карткового рахунку, на який було перераховано кредитні кошти, може власноруч отримати виписки по рахунку для підтвердження або спростування факту перерахування/ отримання кредитних коштів. Відповідачем не надано суду належних і допустимих доказів на спростування позовних вимог ТОВ «ФК «ЄАПБ», а саме того, що відповідні кошти не були зараховані на картковий рахунок Позичальника, вказаний у договорі, або доказів того, що вказаний картковий рахунок йому не належить. Заперечуючи проти перерахування кредитних коштів, Відповідач не позбавлений можливості надати відповідні банківські дані/інформацію на підтвердження своїх доводів, маючи при цьому безперешкодний та повний доступ до таких. Позивачем було надано до суду всі наявні документи за Кредитним договором, які були передані Первісним кредитором до ТОВ «ФК ЄАПБ» в рамках укладеного Договору Факторингу. З метою надання вичерпної інформації по справі Позивач звернувся до Первісного кредитора з відповідним запитом щодо надання додаткових доказів, а саме детальних розрахунків заборгованості та доказів, що підтверджують надання (перерахування) коштів Позичальнику за Кредитним договором. Станом на 30.01.2025 Позивачем отримано відповідь на запит від Первісного кредитора, в тому числі отримано додаткові докази, тому Позивач просить суд долучити до матеріалів справи: Розрахунок заборгованості, 2 Виписки по особовим рахункам кредитного договору 032_5297072-CK, КЕП до додатків. Надані Позивачем докази є належними, допустимими та достатніми для підтвердження надання/перерахування коштів Позичальнику та обґрунтування розміру заборгованості Відповідача за Кредитним договором, отже позовні вимоги ТОВ «ФК «ЄАПБ» є законними та обґрунтованими. Також слід зазначити, що перерахування коштів на платіжні карти Відповідача за Кредитним договором було безпосередньо здійснено оператором онлайн-послуг платіжної інфраструктури, який не здійснює операцій з готівковими грошима, а перекази коштів здійснюються виключно у безготівковій формі, видаткові касові ордери на суму переказу не складаються. Також умовами угод з банками-екваєрами, від яких фактично надходять на картки клієнтів кошти до переказу, передбачено надходження від Первісного кредитора загальних сум поповнення карток за визначений період, а не сум окремих транзакцій, в зв`язку з цим виділення транзакції як окремого платежу із зазначенням призначення у банківській виписці не є можливим. Враховуючи все вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається Відповідач у Відзиві на позовну заяву, як на підстави для відмови у задоволені позовних вимог - є не обґрунтовані, недоведені, суперечать умовам укладених правочинів, нормам чинного законодавства, ряду правових позицій викладених у Постановах ВСУ, а отже є такими що не підлягають задоволенню та не повинні братися судом до уваги. 19 лютого 2025 року від відповідача [PERSON] надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, з урахуванням чого судове засідання було відкладено на 11:00 годину 03 березня 2025 року. 03 березня 2025 року [PERSON] подав до суду додаткові письмові пояснення у яких просив відмовити у задоволенні позовних вимог та розгляд справи проводити без його участі. Пояснив, що дійсно, 21 вересня 2018 року він звертався до банку для відкриття карткового рахунку, для чого йому були надані на підпис документи додані до позовної заяви. Дійсно, [PERSON] було видано карту № [NUMBER] термін дії якої закінчився 08/2021. Проте, жодного кредитного договору в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису він із АТ «ТАСКОМБАНК» не підписував взагалі! Надаючи відповідь на відзив представник позивача так і не зазначив ні розміру надання кредитних коштів, ні розміру кредитного ліміту, що на думку відповідача унеможливлює прийняття судом до уваги розрахунку заборгованості та стягнення з відповідача, зазначеної у резолютивній частині позовної заяви, заборгованості. Посилаючись у позовній заяві про підписаний 21 вересня 2018 року між мною та АТ «ТАСКОМБАНК» Договір про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб №032/5297072 СК від 21 вересня 2018 року яким [PERSON] встановлено кредитний ліміт у відповіді на відзив уже представником позивача зазначається про наявний кредитний договір в електронному вигляді. До позовної заяви та відповіді на відзив Позивач не надав жодних доказів наявності такого договору та будь яких доказів щодо ініціювання його підпису зі сторони відповідача. Представник позивача в судове засідання не прибув; у відзиві висловився про розгляд справи за відсутності представника позивача. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився; у своїх додаткових письмових поясненнях зокрема просив, розгляд справи проводити без його участі. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд,\~дослідивши письмові\~докази,\~наявні у\~матеріалах справи,\~всебічно перевіривши\~обставини на\~яких вони\~ґрунтуються,\~відповідно до\~нормам матеріального\~права,\~що підлягають\~застосуванню до\~даних правовідносин,\~встановив наступні\~обставини та\~дійшов наступних\~висновків. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. Згідно з заявою-договором про приєднання до Публічної пропозиції АТ «ТАСКОМБАНК» на укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб №032/5297072-СК від 21.09.2018 [PERSON] просив відкрити йому поточний рахунок у гривні, операції за яким можуть здійснюватися з використанням електронних платіжних засобів, сума бажаного кредитного ліміту: 30000 грн (а.с. 8 на звороті). Відповідно до паспорту споживчого кредиту за карткою «Велика п`ятірка» строк кредитування 12 місяців, споживчі цілі, пільгова процентна ставка 0,00001%. Базова процентна ставка 39,6% річних, тип процентної ставки\~фіксована. Загальні витрати за кредитом 2115,02 грн на прикладі суми кредитного ліміту 10000,00 грн та його погашення впродовж 12 місяців, реальна річна процентна ставка 40,43% (а.с. 5). Згідно з\~Договором факторингу №НІ/11/19-Ф від 15.05.2024 між АТ «ТАСКОМБАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено, АТ «ТАСКОМБАНК» передає (відступає) ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» за плату належні йому Права Вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ», приймає належні АТ «ТАСКОМБАНК» Права Вимоги до Боржників, вказаними у Реєстрі боржників (а.с. 9-10). Згідно з п. 2.3. Відступлення Права Вимоги і всіх інших прав, належних АТ «ТАСКОМБАНК» за Кредитними Договорами, Договорами Поруки та їх перехід від АТ «ТАСКОМБАНК» до ТОВ «ФК «ЄАПБ» відбувається в момент підписання Сторонами Акту прийому-передачі Реєстру Прав Вимог згідно Додатку №2, але не раніше здійснення оплати ТОВ «ФК «ЄАПБ» згідно п. 3.1 цього Договору, після чого, ТОВ «ФК «ЄАПБ» стає кредитором по відношенню до Позичальників стосовно Боргу та набуває відповідні Права Вимоги. Підписаний Сторонами та скріплений їх печатками Акт прийому- передачі Реєстру Прав Вимог - підтверджує факт переходу від Клієнта до ТОВ «ФК «ЄАПБ» Прав Вимоги Боргу та є невід`ємною частиною Договору факторингу. На підтвердження оплати позивачем за відступлення права вимоги згідно з договором факторингу №НІ/11/19-Ф від 15.05.2024 суду також надано платіжну інструкцію №21312 від 15.05.2024 (а.с. 78). З акту прийому-передачі Реєстру прав вимоги за договором факторингу №НІ/11/19-Ф встановлено, що клієнт передав, а фактор прийняв Реєстр прав вимоги, після чого від клієнта до фактора переходять права вимоги боргу від позичальників і фактор стає кредитором (а.с. 11). Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги до договору факторингу №НІ/11/19-Ф від 15.05.2024 встановлено, що право вимоги за кредитним договором №032/5297072-СК\~від\~21 вересня 2018 року, щодо боржника [PERSON] на загальну суму 42959,23 грн, перейшло до ТОВ «ФК «ЄАПБ» (а.с. 12). Згідно з розрахунком заборгованості\~\~за кредитним договором №032/5297072-СК\~від\~21 вересня 2018 року за період з 15.05.2024 по 31.10.2024 встановлено, що [PERSON] має непогашену заборгованість в розмірі 42959,23 грн, з яких: 26133,87 грн - сума заборгованості тілом кредиту; 16825,36 грн - сума заборгованості за відсотками. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Оцінка та висновки суду. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За правилом частини першої статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). За змістом статтей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Щодо укладення кредитного договору. 21 вересня 2018 року відповідач звернувся до АТ «ТАСКОМБАНК» з метою отримання банківських послуг та підписав Заяву-договір про приєднання до Публічної пропозиції АТ «ТАСКОМБАНК» на комплексне банківське обслуговування фізичних осіб №032/5297072-СК. Укладення договору з банком здійснювалось шляхом підписання заяви про приєднання до Публічної пропозиції АТ «ТАСКОМБАНК» на комплексне банківське обслуговування фізичних осіб. Жодного доказу укладення між АТ «ТАСКОМБАНК» та [PERSON] кредитного договору №032/5297072-СК від 21.09.2018 в електронній формі, як те зазначає представник відповідача у відповіді на відзив, матеріали справи не містять. У заявах було зазначено, що відповідач приймає умови договору на комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, розміщеного на сайті АТ «ТАСКОМБАНК» https://tascombank.ua/ і Тарифами банку, розміщеними також на сайті. Втім, до позовної заяви не доданий договір на комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, який був розміщений на сайті АТ «ТАСКОМБАНК» https://tascombank.ua/, відсутні в матеріалах справи і тарифи банку, які були запропоновані відповідачу при підписанні ним заяви про приєднання до умов комплексне банківське обслуговування фізичних осіб. У заяві-договорі позичальника від 21 вересня 2018 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у виді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві-договорі про приєднання до Публічної пропозиції АТ «ТАСКОМБАНК» на комплексне банківське обслуговування фізичних осіб домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, договір про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, розміщений на сайті АТ «ТАСКОМБАНК» не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує (постанова від 03.07.2019 у справі №342/180/17), що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що під час укладення договору з відповідачем АТ «ТАСКОМБАНК» дотримав вимог, передбачених ч. 2 статті 11 Закону України «Про захист\~прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 12.03.2020 у справі №369/2163/18, від 14.07.2020 у справі №174/155/19, від 23.09.2020 у справі №203/3503/17. Верховний Суд в постанові від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18 вказав, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію оперативної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою) виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75. Водночас, Верховний Суд зауважив, що належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту може бути виписка по картковому рахунку. Суд відхиляє надані представником позивача разом із відповіддю на відзив документи, а саме: розрахунок заборгованості (а.с. 59-60) та виписку з особових рахунків кредитного договору №032/5297072-СК (а.с. 61-76). Підставою для такого рішення є наступне: Згідно із ч.2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», первинні документи можуть бути складені у паперовій або електронній формі. Вони обов`язково повинні містити (зокрема, але не виключно): посаду та прізвище відповідальної особи; підпис або інші дані, що дозволяють ідентифікувати цю особу. Подані виписки та розрахунок були надіслані через систему «Електронний суд». До них додано Протокол створення та перевірки електронного підпису (а.с. 77), згідно з яким підписувачем документів є [PERSON] . Однак суду не надано інформації про її посаду та повноваження. Таким чином суд не може встановити, чи є вона уповноваженою особою АТ «ТАСКОМБАНК» на підписання таких документів. Через це подані докази не можуть бути визнані допустимими судом. Крім того, з долучених до матеріалів справи доказів в обґрунтування позову, відсутнє відповідне платіжне доручення чи його належним чином засвідчена копія на підтвердження тих обставин, що АТ «ТАСКОМБАНК» (Первісний кредитор), перерахувало відповідачу на платіжну картку кредитні кошти згідно з договором №032/5297072-СК від 21 вересня 2018 року. Таким чином, посилання позивача на надання відповідачу кредитних коштів є безпідставними та не підтверджено належними доказами. Судова практика у кредитних правовідносинах, стягненні заборгованості за договорами займу наразі дотримується позиції необхідність наявності доказів щодо передачі кредитором грошових коштів боржнику. Обов`язковою умовою для прийняття позитивного для кредитора рішення є надання останнім документу, який підтверджує вказаний факт. Позиція ВС/КЦС у справі №278/2177/15-ц від 17 грудня 2021 року викладена: «Заборгованість за кредитом та її розмір має доводитись первинними касовими документами, наприклад виписками за картковими рахунками за кредитним, договором». В даній справі позивач на підтвердження наявності заборгованості не надав доказів, які підтверджують факт надання відповідачу кредитних коштів. Позиція Верховного Суду викладена в Постанові від 29 січня 2020 року по справі №55/18920/18: «Наданий банком розрахунок заборгованості, як доказ існування між сторонами кредитних правовідносин, наявності заборгованості та її розмір, сам по собі не є належним та допустимим доказом укладення кредитного договору та наявності заборгованості за цим договором, оскільки будь-яких доказів перерахування кредитних коштів на картку чи на рахунок відповідача, позивачем не надано». Водночас, згідно з частинами 2, 4, 5 статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. В матеріалах справи відсутнє повідомлення позивача до суду про неможливість з об`єктивних причин подати докази разом з позовною заявою. Таким чином, оскільки позивачем не підтверджено належними доказами факту надання кредитних коштів АТ «ТАСКОМБАНК (Первісним кредитором) - відповідачу [PERSON] , вимоги позивача є не доведеними. Щодо відступлення права вимоги за кредитним договором. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, як передбачено\~ст. 11 ЦК України. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 512 ЦК України\~кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Поряд з цим, право грошової вимоги до боржника може бути відступлене також на підставі договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), за яким згідно з ч.1 ст. 1077 ЦК України\~одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч.1 ст. 1078 ЦК України\~предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Статтею 1079 ЦК України\~визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. У постанові Верховного Суду від 24.12.2019 у справі №668/7544/15-ц зазначено, що за приписами частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ч.1 ст. 519 ЦК України). Тлумачення ч.2 ст.\~516, ст. 517 ЦК України\~свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору і таке виконання є належним\~(постанова Верховного Суду від 07.02.2018 у справі №2-2035/11 (провадження №61-2449св18), постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №6-979цс15). Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2021 року у справі №905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. Згідно із ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доведеність позовних вимог, розмір заборгованості, набуття новим кредитом права вимоги до боржника покладається процесуальним законом у справах цієї категорії на позивача. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження (п.1, п.2 ч.1 ст. 264 ЦПК України). Позивачем, не надано суду реєстрів боржників до вищезазначеного договору факторингу, підписаного уповноваженими особами ТОВ «ФК «ЄАПБ» та первісним кредитором, яким би підтверджувалося набуття ТОВ «ФК «ЄАПБ» права вимоги за договором укладеним з відповідачем [PERSON] . Наданий ТОВ «ФК «ЄАПБ» до позовної заяви витяг з реєстру боржників до договору факторингу (а.с. 12) не є належним та допустимим доказом відступлення права вимоги, оскільки вказаний витяг містять підпис лише представника ТОВ «ФК «ЄАПБ», який сформував цей витяг. У долученому до позовної заяви розрахунку заборгованості за укладеними між відповідачем та первісним кредитором договором, лише зазначено розмір заборгованості за тілом кредиту та відсотками (а.с. 6). Проте, позивачем не доведено за який саме період нараховано заборгованість за відсотками за вказаними договорами, яку просить стягнути позивач на свою користь, що унеможливлює перевірити нарахування в межах строків дії договору та відповідно до узгодженої сторонами відсоткової ставки. Враховуючи наведене, оскільки позивачем не надано суду доказів на підтвердження позовних вимог, тому позов про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» заборгованості за кредитним договором в загальному розмірі 42959,23 грн не підлягає до задоволення. Наданий суду розрахунок заборгованості за договором (а.с. 6), не містить\~доказів отримання відповідачем від первісного кредитора суми грошових коштів у користування, крім того, не містить підписів директорів відповідних товариств, в тому числі за допомогою КЕП. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статтей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин, не подавав клопотання про їх витребування. У своїй позовній заяві ТОВ «ФК «ЄАПБ» просило розглянути справу у їх відсутність на підставі наявних у справі матеріалів, клопотання про витребування додаткових доказів та інших документів не заявляли. Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій. Аналогічний висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2020 року, справа №755/18920/18, провадження №61-17205ск19. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії», №37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). З огляду на зазначене вище, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, оскільки вони жодним чином не спростовуюти висновків суду, а з огляду на встановлені фактичні обставини справи суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у позові відмовлено, то понесені позивачем витрати по сплаті судового збору з відповідача не стягуються.

Outcome: dismissed