Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. В поданій позовній заяві позивач пояснила суду, що [INFO] відкрилась спадщина після смерті [PERSON] . Позивач є дружиною померлого та спадкоємцем за заповітом після смерті останнього. Постановою державного нотаріуса від 07.08.2024 їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, в зв`язку з пропуском, встановленого законодавством, строку на прийняття спадщини. Як на поважність підстав пропуску шестимісячного строку для звернення із заявою про прийняття спадщини, позивач посилається на те, що є особою похилого віку, важко хворіє. При цьому смерть чоловіка лише загострила нервові та діабетичні хвороби. Продовжити строк для прийняття спадщини позивачу потрібно для того, щоб прийняти спадщину після смерті спадкодавця. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 19.08.2024 відкрито загальне позовне провадження у цій цивільній справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 20.11.2024 за клопотанням позивача замінено відповідача у справі. Адміністрація Київського району Харківської міської ради, яка діє на підставі положення про Адміністрацію Київського району Харківської міської ради, затвердженого рішенням 1 сесії Харківської міської ради 8 скликання від 09.12.2020 №7/20 та відповідно не наділена повноваженнями у сфері житлових правовідносин, а тому замінена належним відповідачем Харківською міською радою. Окрім того, за ініціативою суду до участі в справі залучено, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, а саме: [PERSON] та [PERSON] . Зазначені особи є дітьми спадкодавця, а, отже, є спадкоємцями першої черги за законом. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 17.01.2025 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні. Позивач у судовому засіданні підтримала заявлені вимоги в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві. Надала суду пояснення, з яких вбачається, що на момент смерті чоловіка вони з ним проживали разом у квартирі [ADDRESS] . У зв`язку із постійними бомбардуваннями у неї погіршився стан здоров`я, на гомілках обох ніг утворилися виразки, з`явилися оніміння в стопах. У зв`язку зі смертю чоловіка стан здоров`я її погіршився, а тому вирішила спочатку приділити увагу здоров`ю, а потім зайнятися питаннями оформлення спадщини. Про встановлений шестимісячний строк прийняття спадщини їй було не відомо. Представник Харківської міської ради не з`явився. Про час та місце розгляду справи третя особа була повідомлена належним чином відповідно до п.2 ч.8 ст. 128 ЦПК України. Про причини своєї неявки не повідомив, заяв або клопотань до суду від відповідача не надходило. [PERSON] подала до суду заяву, зі змісту якої вбачається, що вона не претендує на спадщину батька [PERSON] , просить судові засідання проводити без її участі. [PERSON] (у дівочості [PERSON] ) подала заяву, відповідно до якої вона не претендує на спадщину батька. Не має можливості бути присутньою у судових засіданнях, оскільки проживає у Великобританії. Першою Харківською міською державною нотаріальною конторою подана заява про розгляд справи за відсутності представника третьої особи. З врахуванням положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності представника відповідача та третіх осіб. Суд, заслухавши позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши їх кожний окремо та у сукупності й взаємозв`язку, дійшов висновку, що вимоги позивача не ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають відхиленню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] . Відповідно до копії свідоцтва про смерть [NUMBER] [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається з 6/10 частин квартири [ADDRESS] , що належала спадкодавцю відповідно до Договору дарування від 16.07.2010. [PERSON] є спадкоємцем за заповітом згідно із копією заповіту від 20.06.2014, який зареєстровано в реєстрі за №5-1268. Постановою про відмову у вчинені нотаріальної дії від 07 серпня 2024 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки заявниця звернулась до нотаріуса із пропуском встановленого шестимісячного строку для подачі заяви про прийняття спадщини, а надані документи не свідчать про прийняття спадкоємцем спадщини, оскільки [PERSON] на час смерті чоловіка була зареєстрована за адресою іншою, ніж чоловік. В судовому засіданні позивач надала пояснення, відповідно до яких вбачається, що вона разом із спадкодавцем постійно проживали у квартирі [ADDRESS] , починаючи з 2010 року і до дня смерті чоловіка. Зазначені пояснення позивача узгоджуються із відомостями, викладеними у повідомлені про фактичне місце проживання [PERSON] , відповідно до яких сусіди: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] стверджуються, що [PERSON] з липня 2010 року по теперішній час фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Окрім того, з виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 27.08.2024 вбачається, що місцем проживання [PERSON] є квартира [ADDRESS] . Відповідно до цієї виписки, [PERSON] спостерігається в КНП «МКЛ №27» ХМР з 2015 року, а також міститься інформація щодо проходження позивачем амбулаторного лікування починаючи з 2022 року. Суд зауважує, відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом (Постанова Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17). Зважаючи на пояснення позивача, досліджені в судовому засіданні докази, судом встановлено, що [PERSON] проживала разом із чоловіком за адресою: [ADDRESS] , починаючи з 2010 року і до дня смерті чоловіка. Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не відмовився від неї. Згідно зі статтею 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Отже, закон розрізняє факти, які свідчать про прийняття спадщини особою, яка на час відкриття спадщини постійно проживала зі спадкодавцем, та особою, яка на час відкриття спадщини не проживала (постійно не проживала) зі спадкодавцем. Подання заяви про прийняття спадщини є дією, яку повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину тоді, коли такий спадкоємець не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем. Відповідно, пропустити строк на прийняття спадщини може лише спадкоємець, який на час відкриття спадщини постійно не проживав зі спадкодавцем. Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 20 січня 2021 року у справі № 752/11156/18-ц (провадження № 61-14082св20). Отже, зважаючи на те, що [PERSON] є спадкоємцем, яка на час відкриття спадщини постійно проживала зі спадкодавцем, то суд дійшов висновку про відмову у задоволенні цього позову, оскільки в даному випадку право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання (стаття 392 ЦК України). У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (постанова Верховного Суду від 02 червня 2022 року в справі № 602/1455/20).

Outcome: dismissed