Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-23 00:00:00

У травні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом до [PERSON] , посилаючись на те, що [INFO] помер її двоюрідний дід [PERSON] , [INFO] , який був рідним братом її бабусі [PERSON] , яка померла [INFO] . Зазначила, що її батько [PERSON] , рідний син [PERSON] , помер [INFO] . Отже, вона є єдиною спадкоємицею після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Позивачка вважала, що після смерті [PERSON] , [INFO] , відкрилась спадщина у вигляді квартири [ADDRESS] , яка належала йому на праві власності на підставі ухвали Малиновськаого районного суду м. Одеси від 25 грудня 2002 року. Однак, після відкриття спадщини, їй стало відомо, що 11 жовтня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір довічного утримання, відповідно до умов якого відповідач набув право власності на квартиру [ADDRESS] . Вказувала, що увесь час до моменту смерті [PERSON] догляд за ним здійснювався нею та іншими його родичами. Про будь-які дії, які направлені на виконання договору довічного утримання з боку відповідача їй було не відомо, оскільки догляд за [PERSON] до самої його смерті здійснювала вона. В період з 19 серпня 2018 року по 03 вересня 2018 року [PERSON] проходив стаціонарне лікування в КУ «Одеська обласна клінічна лікарня», де йому під час проходження лікування були поставлені діагнози: гостре порушення мозкового кровообіку в басейні лівої середньої мозкової артерії, тотальна афазія, правостороння геміплегія в стадії часткового регресу до легкого геміпареза, атеросклероз судин головного мозку, атеросклеротичний кардіосклероз, цистома. Стверджувала, що в наслідок вищевказаних хвороб [PERSON] не міг усвідомлювати свої дії та ясно виражати свою волю, оскільки в наслідок тотальної афазії останній не чув інших осіб та не міг ясно виразити свою волю. Враховуючи стан здоров`я [PERSON] , позивачка вважає, що договір довічного утримання від 11 жовтня 2019 року був укладений [PERSON] шляхом обману, оскільки померлий не міг в повній мірі розуміти суть та зміст договору довічного утримання та не міг усвідомлювати значення своїх дій та розуміти їх наслідки. Посилаючись на вищевказані обставини, позивачка просила суд винести рішення, яким визнати недійсним договір довічного утриманнявід 11 жовтня 2019 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] щодо квартири [ADDRESS] ; скасувати рішення про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень №49141998 від 11 жовтня 2019 року та скасувати запис про реєстрацію права власності 33649468. Ухвалою суду від 07 травня 2020 року клопотання позивачки про забезпечення позову було залишено без задоволення (т.1 а.с.44-45). Ухвалою суду від 19 травня 2020 року було відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання (т.1 а.с.55-56). Ухвалою суду від 19 травня 2020 року клопотання позивачки про витребування доказів було задоволено (т.1 а.с.58-59). Ухвалою суду від 20 липня 2020 року продовжено строк проведення підготовчего провадження (т.1 а.с.150-151). Ухвалою суду від 13 серпня 2020 року заяву позивачки про витребування доказів було задоволено (т.1 а.с.171-172). Ухвалою суду від 13 серпня 2020 року заяви позивачки та відповідача про виклик свідків були задоволені (т.1 а.с.173-174). Ухвалою суду від 05 жовтня 2020 року по справі була призначена судова посмертна психолого-психіатрична експертиза, на час проведення експертизи провадження по справі зупинено (т.1 а.с.210-212). Ухвалою суду від 08 березня 2024 року було поновлено провадження у справі, призначено підготовче судове засідання (т.1 а.с.224). Ухвалою суду від 10 квітня 2024 року задоволена заява представника позивачки про забезпечення позову (т.2 а.с.13-14). Ухвалою суду від 07 травня 2024 року задоволена заява представника відповідача про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Дімітрову Т. А. (т.2 а.с.36-37). Ухвалою суду від 06 червня 2024 року підготовче провадження по справі було закрито, справа призначена до судового розгляду (т.2 а.с.51). Представник позивачки, діюча на підставі ордеру від 12 травня 2020 року в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити у повному обсязі. Раніше надала заперечення на додаткові пояснення представника відповідача та судові дебати у письмовій формі (т. 1 а.с. 48, т .2 а.с.133-135,136-139). Відповідач та його представник, діючий на підставі ордеру від 19 березня 2024 року в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили суд відмовити в їх задоволенні у повному обсязі. Раніше надали відзив на позов та додаткові письмові пояснення по справі (т.1 а.с. т.2 а.с. 105-107,108). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Дімітрова Т.А. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та залишила вирішення спору на розгляд суду. Крім того, пояснила суду, що [PERSON] надав згоду на укладення договору довічного утримання. Він був похілого віку, виявив свою волю і у неї не було ніяких сумнів до вчинення нотаріальних дій. Він чітко висловлював свою волю, хоча розмовляв не чітко, погано. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, виходячи з наступного. Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть та актовим записом про смерть №12486 від 07 грудня 2019 року (т.1 а.с.97). Померлий [PERSON] є двоюрідним дідом позивачки [PERSON] . \~ \~ \~ \~ \~ \~Встановлено,\~що батьками\~позивачки є\~ [PERSON] \~та [PERSON] ,\~що підтверджується\~ свідоцтвом\~про народження\~(т.1\~а.с.14). [INFO] батько позивачки [PERSON] , помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (т.1 а.с.18). Встановлено, що [PERSON] , [INFO] був рідним сином бабусі позивачки, [PERSON] , що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження (т.1 а.с.13). [INFO] [PERSON] , померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (т.1 а.с.17). Встановлено, що померлий [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] були рідними братом та сестрою, що підтверджується свідоцтвами про їх народження, в яких їх батьками зазначені російською мовою: « [PERSON] » та « [PERSON] » (т.1 а.с.15,16). Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] перебував з [PERSON] з 31 березня 1970 року в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 червня 1991 року був розірваний, що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про розірвання шлюбу (а.с. 92-94). З матеріалів справи вбачається, що померлому [PERSON] на праві власності на підставі ухвали Малиновського районного суду м .Одеси від 25 грудня 2002 року належала квартира [ADDRESS] (т.1 а.с.27). 02 березня 2004 року право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано в Одеському МБТІ та РОН, що підтверджується штампом у технічному паспорті (т.1 а.с.22-24, 28). 11 жовтня 2019 року право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (т.1 а.с.72,86). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] , [INFO] з 17 березня 2004 року був зареєстрований в квартирі [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї та реєстрації від 20 листопада 2014 року та довідкою Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради №Б5-25079-ф/л від 16 лютого 2019 року (а.с.25,83 звор.). Судом встановлено, що позивачці при зверненні до нотаріуса після смерті [PERSON] стало відомо що 11 жовтня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір довічного утримання за умовами якого, останній набув право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с. 67-68). З матеріалів справи вбачається, що 11 жовтня 2019 року [PERSON] , дружина [PERSON] , оформила нотаріальну посвідчену заяву, якою надала згоду на укладення [PERSON] договору довічного утримання (а.с.79 звор.,80). 11 жовтня 2019 року [PERSON] зареєстрував своє право власності на квартиру [ADDRESS] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (т.1 а.с.19-21). Судом встановлено, що [PERSON] , 1934 року народження в період з 19 серпня 2018 року по 03 вересня 2018 року проходив стаціонарне лікування в КУ «Одеська обласна клінічна лікарня», де йому під час проходження лікування були поставлені діагнози: гостре порушення мозкового кровообіку в басейні лівої середньої мозкової артерії, тотальна афазія, правостороння геміплегія в стадії часткового регресу до легкого геміпареза, атеросклероз судин головного мозку, атеросклеротичний кардіосклероз, цистома, що підтверджується випискою їз м едичної карти стаціонарного хворого №19755 та медичною карткою стаціонарного хворого №19755 від 19 серпня 2018 року (а.с.29, 102-140,146-147,182-205). \~ \~ \~ \~ \~ Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради №579 від 21 грудня 2022 року за результатами проведеного посмертного судово-психіатричного дослідження [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , в період часу який відноситься до укладання договору довічного утримання від 11 жовтня 2019 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , щодо квартири [ADDRESS] , страждав на хронічний, стійкий психічний розлад у вигляді «Органічного розладу особистості судинного генезу у вигляді по мірно вираженого психоорганічного синдрому з мнестичними порушеннями», (що відповідає діагностичним критеріям рубрики «F07.9 за Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду), у зв`язку з чим він був абсолютно не здатний (11 жовтня19р.) усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т.1 а.с.219-222). \~ \~ \~ \~Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила суду, щовона з 2010 року є членом Ради ветеранів ЧМП. До них також приходив [PERSON] , який грав в шахі, що підтверджується журналом відвідувань. Вони збиралися кожну середу, [PERSON] привозив [PERSON] , який приносив конфети та печиво. Поминки організовував [PERSON] (т.2 а.с. 83). Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила суду, що з [PERSON] була знайома з 2010 року у зв`язку з гіпертоничною хворобою останнього. Потім [PERSON] привозив [PERSON] до неї на лікування, оскільки у нього після інсульту була порушена функція речі, а так він все розумів. У нього також була гіпертонічна хвороба. Психологічного розладу вона у [PERSON] не бачила (т.2 а.с.87). Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила суду, що вони з чоловіком у [PERSON] знимали квартиру та його лікували, оскільки брат [PERSON] привіз його після інсульта до них. [PERSON] коли був в лікарні, просився к ним, він після інсульта все розумів. Потім ми уклали з ним договір. Після його смерті ми його поховали т.2 а.с. 85). Представником позивача також було надано до суду письмові пояснення свідка [PERSON] , які були складані адвокатом Ляшенко Е.А.ю відповідно до вимог ст. 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (т.2 а.с.117-119,120-124). Згідно зі ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації. У випадку недодержання встановленої форми укладення договору довічного утримання (догляду) він вважається недійсним (стаття 745 ЦК України). Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсністьна підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких необхідно для чинності правочину. Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. На обгрунтування правових підстав визнання недійсним договору довічного утримання від 11 жовтня 2019року, позивачка посилалася на ст. 225 ЦК України, якою передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Встановлення неспроможності особи, яка померла, у момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними відбувається, зокрема, з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів, що підтверджують чи спростовують заявлені у справі вимоги. Верховний Суд у постанові від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 визначив, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 визначив, що недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. \~ \~ \~ \~ Відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц зазначено, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 89 ЦПК України. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Верховний Суд у постанові від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц визначив, що тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Аналогічний висновок зроблений і в постанові Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 523/14606/13-ц. Встановлення неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними такого стану на момент вчинення заповіту відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. З позовом про визнання правочинів недійсними на підставі ст. 225 ЦК України звертається: (а) або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; (б) або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. До інших осіб відносяться, зокрема, спадкоємці сторони правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Аналогічний висновок зроблений і в постанові Верховного Суду 12 вересня 2018 року у справі № 522/25597/13-ц. У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частиною другою статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Надаючи оцінку висновку судово-психіатричного експерта КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради №579 від 21 грудня 2022 року,\~проведеної на\~підставі ухвали\~Малиновського районного\~суду м.\~Одеси від\~05\~жовтня 2022\~року суд\~виходить із\~того,\~що такий\~висновок є\~належним та\~допустим письмовим\~доказом психічного\~стану [PERSON] ,\~ [INFO] , який\~підтверджує,\~що в\~момент посвідчення\~оспорюваного договору\~довічного утримання\~від 11\~жовтня 2019\~року [PERSON] страждав на хронічний, стійкий психічний розлад у вигляді «Органічного розладу особистості судинного генезу у вигляді по мірно вираженого психоорганічного синдрому з мнестичними порушеннями», (що відповідає діагностичним критеріям рубрики «F07.9 за Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду), у зв`язку з чим він був абсолютно не здатний (11 жовтня 19р.) усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т.1 а.с.219-222). Суд вважає, що у випадку незгоди з висновком експерта за результатами експертизи, проведеної у рамках даної цивільної справи, відповідач мав право до початку судового розгляду справи по суті заявити клопотання про призначення повторної експертизи, виклавши у клопотанні підстави незгоди з цим висновком та зазначивши вимоги до повторної експертизи, що останнім зроблено не було. Клопотання представника відповідача в останньому судовому засіданені було подано в порушення вимог цивільно-процесуального законодавства та повернуто судом. Таким чином, [PERSON] ,\~ [INFO] , під час\~оформлення договору\~довічного утримання\~від 11\~жовтня 2019\~року знаходився у стані, коли він абсолютно був позбавлений здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, тому його волевиявлення на укладення договору довічного утримання від 11 жовтня 2019 року не було вільним і не відповідало його внутрішній волі. За таких обставин, суд вважає, що договір довічного утримання від 11 жовтня 2019 року, укладений між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] є недійсним, оскільки на час його укладання 11\~жовтня 2019\~року [PERSON] , [INFO] , страждав на хронічний, стійкий психічний розлад у вигляді «Органічного розладу особистості судинного генезу у вигляді помірно вираженого психоорганічного синдрому з мнестичними порушеннями», (що відповідає діагностичним критеріям рубрики «F07.9 за Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду), у зв`язку з чим він був абсолютно не здатний (11 жовтня 19р.) усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Що стосується позовних вимог щодо скасування запису та рішення про державну реєстрацію права власності [PERSON] , [INFO] РНОКПП [NUMBER] , що міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (рішення про державну реєстрацію індексний номер 33610116 від 11 жовтня 2019 року, то суд вважає, що дані вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом № 1952-IV. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації (частина друга статті 3 Закону № 1952-IV). У практиці Великої Палати закріпився принцип реєстраційного підтвердження речових прав на нерухоме майно (такий висновок сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 у справі № 653/1096/16-ц і в подальшому повторювався у практиці Верховного Суду). Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.30), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (пункт 4.17), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13) та інші). Отже, державна реєстрація права власності на спірне нерухоме майно за відповідачем - це офіційне визнання та підтвердження державою факту набуття права власності на таке майно.Внаслідок цього право позивача було порушено та між сторонами виник спір про право цивільне. Згідно ч. 1.ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що обраний позивачем спосіб захисту прав повинен відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами. За загальним правилом речово-правові способи захисту прав особи застосовуються тоді, коли сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу. Якщо спір стосується правочину, укладеного власником майна, то його відносини з контрагентом мають договірний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Водночас, коли власник та володілець майна не перебували у договірних відносинах один з одним, власник майна може використовувати речово-правові способи захисту. Зважаючи на обставини цієї справи, які існували на момент звернення позивачки з позовом та прийняття рішення судом, для захисту порушеного права власності позивача необхідно відновити становище, яке існувало до порушення. Вказане відповідає способу захисту, передбаченому п. 4 ч.2 ст. 16 ЦК України. При цьому абзацом другим частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV (у редакції, чинній на момент подання позовної заяви) встановлено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Судове рішення про задоволення позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем тільки за умови, що на час вчинення реєстраційної дії право власності зареєстроване за відповідачем, а не за іншою особою. За таких обставин, суд доходить до висновку, що зібрані у справі докази, встановлені судом фактичні обставини справи та належна оцінка доказів вказують, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Згідно ст.263\~ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір у справі складає 2707,60 грн., які були сплачені позивачкою при зверненні до суду (т. 1 а.с. 1, 36, 52).

Outcome: approved