Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-19 00:00:00

03 грудня 2024 року [PERSON] звернулася до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з вищевказаним позовом, в якому просить: визнати житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] , [INFO] , зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] , та [PERSON] , померлого [INFO] , актовий запис №516, складений 27 липня 2018 року Смілянським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області; виключити 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , зі складу спадкового майна [PERSON] , померлого [INFO] ; визнати за [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , проживаюча за адресою: [ADDRESS] , право власності на 1/2 частки житлового будинку загальною площею 66,1 кв.м., житловою 44,7 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами, розташованого по [ADDRESS] , що має складові: житловий будинок з прибудовою під літерою «А-1, а», ганок, літня кухня під літерою «Б», прибудова під літерою «б», прибудова під літерою «б-1», сарай під літерою «б-2», гараж під літерою «В», вбиральня під літерою «Г», сарай під літерою «Д», літній душ під літерою «Е», погріб під літерою «п/д», підвал під літерою «п/д1», огорожа №1, ворота хвіртка №2, огорожа №3, колонка №4, вигрібна яма №5, замощення «І», як обов`язкову частину майна, яка належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , померлого [INFO] , як чоловіку та дружині. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з лютого 1982 року позивач почала проживати разом із [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Проживаючи з [PERSON] , вони розпочали будувати житловий будинок з надвірними спорудами по [ADDRESS] . Проживаючи з [PERSON] у них народився [INFO] син [PERSON] . 17 вересня 1986 року між позивачем і [PERSON] був зареєстрований шлюб в Смілянському міськвідділі ЗАГСу Черкаської області. Під час реєстрації шлюбу з [PERSON] , позивач залишилася іменуватися прізвищем « [PERSON] ». Ще до реєстрації шлюбу та перебування в шлюбі з [PERSON] , ними було спільно побудовано житловий будинок з надвірними спорудами по [ADDRESS] . Згідно виписки з погосподарської книги №16 за 2016-2020 роки Костянтинівської сільської ради Смілянського району Черкаської області зазначено, що номер об`єкта погосподарського обліку: ПГО №1446-1, адреса домогосподарства: [ADDRESS] . Прізвище, власне ім`я, по батькові власника домогосподарства: [PERSON] (помер [INFO] а/з №616 від 27 липня 2018 року). Житловий будинок: рік побудови 1989 рік, загальна площа 66,1 кв.м., житлова площа 44,7 кв.м. Відомості про членів домогосподарства: [PERSON] 1955 року народження, дружина, [PERSON] 1976 року народження, син. На час набуття у власність [PERSON] будинковолодіння по [ADDRESS] , позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] та на той час діяв Кодекс про шлюб і сім`ю України в редакції 1969 року. З 26 липня 1988 року по даний час позивач зареєстрована та проживає в житловому будинку по [ADDRESS] . З врахуванням ч.1 ст.22 та ч.1 ст.28 Кодекс про шлюб і сім`ю України, позивач вважає, що житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, розташований по [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю подружжя її та [PERSON] та їх частини в даному майні рівні, тобто кожному належить по 1/2 частині. Таким чином, позивач вважає, що 1/2 частки вказаного будинку з надвірними спорудами належить їй. [INFO] [PERSON] помер та після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої відноситься вказаний житловий будинок. У Смілянській державній нотаріальній конторі після смерті [PERSON] заведена 05 вересня 2018 року спадкова справа №446/2018. Із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулася позивача, як дружина спадкодавця, та син [PERSON] , який є сином від першого шлюбу [PERSON] . Позивач та відповідач є спадкоємцями першої черги. Оскільки зазначений житловий будинок [PERSON] набуто у власність під час перебування в шлюбі з позивачем та є спільною сумісною власністю подружжя і частки кожного з подружжя у даному майні є рівними, а тому позивачу належить 50% такого майна. Отже, 1/2 частка вказаного житлового будинку не може бути об`єктом права на спадкування, оскільки дана частка має належати позивачу, як дружині, і дана частка має бути виключена зі складу спадкового майна [PERSON] , померлого [INFO] . Тобто спадкоємцями, після смерті [PERSON] може бути успадковано лише 1/2 частки вказаного житлового будинку з надвірними спорудами. Постановою нотаріуса Смілянської державної нотаріальної контори від 19 липня 2022 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на 1/2 частку в спільному майні подружжя на вказаний житловий будинок, оскільки при видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя\~ в разі смерті одного з них, нотаріус вимагає документи, які підтверджують право власності подружжя на таке майно. 17 січня 2019 року проведено державну реєстрацію права власності [PERSON] , після його смерті, на цілий вищевказаний будинок.\~\~\~ З врахуванням вищевказаних обставин, позивач звернулася до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 24 січня 2025 року відкрито провадження у цивільній справі за вказаним позовом, вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, задоволено клопотання позивача та витребувано у нотаріальної контори копію спадкової справи, яка заведена після смерті [PERSON] , а також відповідачу роз`яснено право на подання до суду відзиву на позовну заяву і встановлено відповідний строк. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Холодняк В.М. у підготовче судове засідання не з`явилися, останній звернувся до суду з заявою, в якій просив розгляд справи провести без його та позивача участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у підготовче судове засідання не з`явився, звернувся до суду з заявою, в якій просив розгляд справи провести без його участі, позовні вимоги визнає. Враховуючи, що розгляд справи відбувався за відсутності учасників судового процесу, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалось, що відповідає вимогам ч.2 ст.247 ЦПК України. Згідно ч.3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, врахувавши позиції представника позивача та відповідача, які викладені у заявах про розгляд справи без їх участі, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Смілянським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області 27 липня 2018 року, [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] у віці 67 років в м. Сміла Черкаської області, про що 27 липня 2018 року складено відповідний актовий запис №516 (а.с.13). Як вбачається з виписки з погосподарської книги №16 стор.19 за 2016-2020 роки Костянтинівської сільської ради Смілянського району Черкаської області, яка складена Костянтинівською сільською радою Смілянського району Черкаської області 14 січня 2019 року за №84, номер об`єкта по господарського обліку: ПГО №1446-1. Адреса домоволодіння: [ADDRESS] . Прізвище, власне ім`я, по батькові власника домогосподарства: [PERSON] (помер [INFO] а/з №516 від 27 липня 2018 року. Житловий будинок: рік побудови 1989 рік, загальна площа 66,1 кв.м., житлова площа 44,7 кв.м. Відомості про членів домогосподарства: 1. [PERSON] , 1955 року народження, дружина; 2. [PERSON] 1976 року народження, син (а.с.16) Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди на час закінчення будівництва спірного житлового будинку (1989 рік) регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року №56. Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою 31 січня 1966 року Міністерством комунального господарства УРСР і погодженою 15 січня 1966 року із Верховним Судом УРСР, було встановлено, що реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння з окремим порядковим номером по вулиці, провулку, площі в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать, зокрема, громадянам на праві особистої власності (п.п. 2, 4); будинки і домоволодіння, розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані, не підлягають реєстрації (п. 6); при відсутності правовстановлюючих документів, зазначених в Інструкції, у випадках включення в міську (селищну) смугу сільських населених пунктів або у випадках їх перетворення в міста або селища міського типу бюро технічної інвентаризації при наявності погосподарських книг сільської Ради депутатів трудящих складає списки будинків та домоволодінь, які належать громадянам або колгоспним дворам, з метою їх подальшої реєстрації, а при відсутності таких книг необхідних для реєстрації питання вирішуються в кожному окремому випадку за заявою зацікавленої особи з проведенням відповідного обстеження і якщо зібрані матеріали підтверджують належність будинку заявнику, вирішується питання про оформлення права власності (п.п. 10, 20). У пункті 3.1 Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування від 16 травня 2013 року викладеного пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, вказано, що Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Таким чином, [PERSON] за життя був власником будинку [ADDRESS] , та після його смерті [INFO] відкрилася спадщина на вказаний будинок, який входить до спадкової маси. Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особа, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.1 ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно ч.1 ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ст.1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Так, як вбачається копії спадкової справи №446/2018, яка надана на виконання ухвали суду про витребування доказів, з заявами про прийняття спадщини після смерті [INFO] [PERSON] до нотаріальної контори звернулися позивача [PERSON] та відповідач [PERSON] (а.с.40-61). Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого відділом ЗАГС м. Сміла Черкаської області 13 грудня 1975 року, [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] (а.с.48). Крім того, відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого міським відділом ЗАГС м. Сміла Черкаської області 17 вересня 1986 року, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , уклали шлюб 17 вересня 1986 року, про що у цей же день в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за №528. Після укладення шлюбу [PERSON] прізвище не змінювала (а.с.11). Таким чином, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є спадкоємцями першої черги після смерті [INFO] [PERSON] , та їх частки у спадковому майні останнього є рівними. Як вбачається з довідки №1577-о, складеної Комунальним підприємство «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» 26 листопада 2018 року, станом на 01 січня 2013 року у Черкаському обласному об`єднаному бюро технічної інвентаризації право власності на житловий будинок [ADDRESS] , не зареєстроване (а.с.17). Згідно довідки №2600/01-16, виданої Смілянською державною нотаріальною конторою 05 грудня 2018 року позивачу [PERSON] , остання є спадкоємцем [PERSON] , який помер [INFO] . Спадкова справа заведена Смілянською державною нотаріальною конторою за №446/2018 та зареєстрована в Спадковому реєстрі за №62939640. Майно, право власності на яке набуте спадкодавцем за життя, та яке підлягає державній реєстрації, зокрема, складається з житлового будинку, що розташований в [ADDRESS] . Ця довідка видана з метою пред`явлення її для подальшої державної реєстрації права власності спадкодавця за заявою спадкоємця за процедурою, передбаченою п.66 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 (а.с.18). Відповідно до технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] , інвентаризаційна справа №2765, реєстровий №2765, складеного Комунальним проектно-виробничим архітектурно-планувальним підприємством «Облархбюро» Черкаської обласної ради станом на 24 грудня 2018 року, вказаний житловий будинок складається з: житлового будинку з прибудовою під літерою «А-1, а», загальною площею 66,1 кв.м., житловою 44,7 кв.м.; надвірних будівель та споруд: ганок, літня кухні з прибудовами під літерам «Б, б, б-1», гаражу під літерою «В», сараю під літерами «б-2, Д», літнього душу під літерою «Е», вбиральні під літерою «Г», погребу під літерою «п/д», підвалу під літерою «п/д1», огорожі №1,3, воріт, хвіртки №2, колонки №4, вигрібної ями №5, замощення під літерою «І» (а.с.20-24). Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23 січня 2019 року за №153542532, державним реєстратором Смілянської районної державної адміністрації Черкаської області 17 січня 2019 року, на підставі виписки із погосподарської книги №84, виданої 14 січня 2019 року виконавчим комітетом Костянтинівської сільської ради Смілянського району Черкаської області, проведено державну реєстрації права власності померлого [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] (а.с.19). При цьому, як вбачається з вищевикладеного, будинок [ADDRESS] , який входить до складу спадкової маси після смерті [INFO] спадкодавця [PERSON] , був побудований у 1989 році, а відтак у цьому році набутий ним у власність, під час перебування спадкодавця у зареєстрованому шлюбі з позивачем [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (чинний, станом на 1989 рік), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно ч.1 ст.28 Кодексу про шлюб та сім`ю України (чинний, станом на 1989 рік), в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Відповідно до ст.368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Згідно ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.1 ст.61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч.2, 3 ст.325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Частки чоловіка та дружини є рівними. Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, Верховного Суду від 06 лютого 2018 року №235/9895/15, від 05 квітня 2018 року №404/1515/16-ц, та Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року №372/504/17. Таким чином, статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі №339/116/16-ц (провадження №61-15462св18). Презумпцію спільності права власності подружжя позивача [PERSON] та спадкодавця [PERSON] на майно, яке набуте ними в період шлюбу, зокрема на вищевказаний житловий будинок, сторонами не оспорюється. У постанові від 30 вересня 2020 року у справі №621/2180/17-ц, Верховний суд дійшов висновку, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного суду від 29 січня 2021 року у справі №161/14048/19, від 09 грудня 2020 року у справі №161/1122/19. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. З врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що житловий будинок будинок з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] , є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя позивача [PERSON] та спадкодавця [PERSON] , і позивачу на належить 1/2 частка у даному нерухомому майні, яка підлягає виключення зі складу спадкового майна [PERSON] . Згідно ст.71 Закону України «Про нотаріат», у разі смерті одного з подружжя (колишнього з подружжя) свідоцтво про право власності на частку в їхньому спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя (колишнього з подружжя) з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя (колишнього з подружжя), що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з них видається нотаріусом за місцем відкриття спадщини, крім випадків, встановлених Цивільним кодексом України. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, 15 липня 2022 року [PERSON] звернулася до Смілянської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частку в спільному майні подружжя на житловий будинок [ADDRESS] , що залишився після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Однак, постановою нотаріуса Смілянської державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 15 липня 2022 року вирішено відмовити [PERSON] у видачі свідоцтва про право власності на 1/2 частку в спільному майні подружжя на житловий будинок [ADDRESS] , що залишився після смерті [PERSON] , який помер [INFO] (а.с.25). У мотивувальній частині вказаної постанови зазначено, що згідно наданого витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на житловий будинок [ADDRESS] , виданий державним реєстратором Смілянської районної державної адміністрації Черкаської області Мотуз Оксаною Анатоліївною право власності зареєстроване 17 січня 2019 року на цілий будинок на [PERSON] (помер [INFO] ), тобто після його смерті. Із зазначеного вбачається, що неможливо видати на ім`я [PERSON] свідоцтво про право власності на 1/2 частку в спільному майні подружжя на вищезазначений житловий будинок, що залишився після смерті [PERSON] , який помер [INFO] (а.с.25).\~ Ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року. Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст.392 ЦПК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч.1-3 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що відповідач [PERSON] визнав позовні вимоги у повному обсязі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, в зв`язку з чим підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідно до квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №2314610032 від 03 грудня 2024 року, позивачем при поданні даної позовної заяви до суду сплачений судовий збір у сумі 3633 гривні 60 копійок (а.с.1). Враховуючи, що відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позовні вимоги, позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме 1816 гривень 80 копійок. Крім того, приймаючи до уваги відсутність клопотання позивача щодо покладення понесених нею судових витрат на відповідача, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача судового збору в сумі 1816 гривень 80 копійок, сплаченого при зверненні до суду з даним позовом, що є різницею між розміром сплаченого позивачем судового збору та його частиною, яка підлягає поверненню позивачу з державного бюджету.

Outcome: approved