Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом про стягнення грошових коштів за договором позики. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між [PERSON] та [PERSON] 01.10.2020 було укладено договір позики. Факт передачі коштів оформлено розпискою відповідача. Зі змісту розписки вбачається, що відповідач отримав від позивача в борг суму в розмірі 7 000 доларів США 00 центів. Вказану суму зобов`язується повернути не пізніше 01 листопада 2020 року. Разом з тим, зобов`язання по поверненню коштів виконані не були, а тому [PERSON] звернувся до суду та просить стягнути з [PERSON] на свою користь 7 000 доларів США що еквівалентно 255 920, 00 грн. та 3 % річних від простроченої суми, що становить 21 214, 00 грн. та судові витрати. Провадження у справі відкрито 27.02.2024, відповідно до положень ст. ст. 19, 274 ЦПК України вирішено питання про її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач в судове засідання не з`явився, подав заяву про слухання справи в його відсутність. Заперечень проти заочного розгляду від позивача в адресу суду подано не було Відповідач, повідомлений повідомлений про день та час розгляду справи належним чином, в судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив. Правом на подачу відзиву не скористався. За таких обставин, зважаючи на положення ст. ст. 223, 280 ЦПК України, за відсутності заперечень сторони позивача, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних доказів, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Дослідивши докази наявні в матеріалах справи та надавши їм відповідну оцінку, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Так, ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Встановлено, що 01.10.2020 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, за умовами якого відповідач отримав від позивача грошові кошти в розмірі 7 000 доларів США та взяв на себе зобов`язання повернути вищезазначену суму в строк не пізніше 01.11.2020. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Так, на підтвердження укладення договору, відповідач надав позивачу розписку, оригінал якої знаходиться у позивача і був наданий на огляд суду під час розгляду справи. [PERSON] зазначає, що взяті на себе зобов`язання за договором відповідач не виконав. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, як це визначено ст. 77 ЦПК України. В свою чергу ст. 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Доказів повернення відповідачем [PERSON] грошових коштів у розмірі 7 000 доларів США 00 центів матеріали справи не містять. Доказів зворотного під час розгляду справи отримано не було. Відповідно до ст. 526 Цивільного Кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За положеннями ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача в частині стягнення з [PERSON] борг за договором позики в розмірі 7 000 доларів США 00 центів (курс НБУ на день подачі позову 1 долар США - 36,57 грн.). За приписами ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Зазначений висновок суду узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11.04.2018 у справі № 14-68цс18 (№ 758/1303/15-ц). Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Отже, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на не договірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). З огляду на зазначене, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Положення статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Така правова позиція викладена і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 14-16цс18 (№ 686/21962/15-ц). Позивачем надано розрахунок, який також перевірено під час розгляду справи, відповідно до якого 3 % річних за період прострочення виконання зобов`язання з 02 листопада 2020 року по 10 сепрня 2023 року становить 21 214, 00 грн. Зважаючи на викладене враховуючи норми матеріального права та висновки Верховного Суду, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову і в частині стягнення з [PERSON] за період прострочення виконання зобов`язання в розмірі 21 214, 00 грн. Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: approved