Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-27 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Хоменко М.П. звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до ДП «Центр державного земельного кадастру», в якому просить суд стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 9496,05 грн, стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість із заробітної плати у розмірі 87869,74 грн та компенсацію у вигляді середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 149255,08 грн, витрати по сплаті судового збору покласти на відповідача. В обґрунтування позовних вимог вказує, що позивач працював на посаді провідного інженера відділу технічної підтримки ДП «Центр державного земельного кадастру». Наказом від 12 жовтня 2022 року №186-2 [PERSON] було звільнено з посади з 13 жовтня 2022 року. Станом на день звільнення утворилась заборгованість із заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, з повивачем не було проведено остаточного розрахунку при звільненні. Крім того, враховуючи те, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивача, та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту звернення до суду пройшло 197 робочих днів, з нього підлягає стягненню середній заробіток за час затримки в розрахунку, який на момент звернення до суду складає 149255,08 грн. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 серпня 2023 року для розгляду указаної справи визначено суддю Аксьонову Н.М. Ухвалою від 11 квітня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 08 листопада 2023 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить визначити розмір невиплаченої заробітної плати [PERSON] в сумі 85702,99 грн та розмір компенсації за невиплачену відпустку в сумі 9496,05 грн, зменшити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування заперечень проти позову зазначає, що на сьогодні дійсно склалася ситуація з наявності заборгованості з виплати заробітної плати працівникам Центру ДЗК. Зазначене пояснюється тим, що з початку воєнного вторгнення російською федерацією на територію України усі філії повністю призупинили свою діяльність, і лише через деякий час, поступово, деякі філії, які не знаходяться на тимчасово окупованих територіях або на територіях, де ведуться активні бойові дії, почали частково відновлювати свою діяльність. Так. збройна агресія російської федерації проти України призвела до значного погіршення фінансового стану Центру ДЗК та збиткової його діяльності у 2022 році та трьох кварталів 2023 року, що стало, зокрема, причиною несвоєчасної погашення виникнення заборгованості та з виплати заробітної плати працівникам підприємства. Станом на сьогоднішній день на виконанні Солом`янського відділу ДВС знаходяться виконавчі провадження про стягнення з Центру ДЗК заробітної плати та середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні працівникам філій Центру ДЗК понад 2,7 млн. грн. Стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні значно збільшує поточну заборгованість із заробітної плати та є надмірним фінансовим навантаженням на Підприємство. Майновий тягар відповідних виплат унеможливлює виконання відповідачем зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 11 квітня 2024 року визначено для розгляду цієї справи головуючого суддю Аксьонову Н.М. Ухвалою суду від 15 квітня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду у спрощеному позовному провадженні та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. 03 липня 2024 року до суду від представника відповідача до суду надійшли додаткові пояснення, в яких вона зазначила, що станом на 01.07.2024 заборгованість Центру ДЗК позивачу по заробітній платі складає 66 942,33 грн., з них по заробітній платі - 57 954,56 грн, по компенсації за дні невикористаної щорічної відпустки - 8 987,77 грн. На підтвердження фактичної заборгованості підприємства до суду подано клопотання про долучення доказів. В судовому засіданні представник позивача зменшив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі у розмірі 57954,56 грн, компенсацію невикористаної відпустки у розмірі 8987,77 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за 182 дні у розмірі 137890,48 грн. Представник відповідача в судовому засіданні не заперечувала щодо стягнення заборгованості з виплати заробітної плати у розмірі 57954,56 грн та компенсації невикористаної відпустки в розмірі 8987,77 грн. Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні просила зменшити, розрахувавши середній заробіток за час затримки розрахунку за три місяці, що становить 49246,99 грн. З`ясувавши доводи та аргументи сторін, обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, дослідивши зібрані у справі докази, суд прийшов до висновку, що позов необхідно задовольнити частково з огляду на таке. Судом встановлено, що [PERSON] працював у ДП «Центр державного земельного кадастру» на посаді провідного інженера відділу технічної підтримки. Відповідно до наказу №136-к від 12 жовтня 2022 позивача звільнено з посади, згідно із п.1 ст.36 КЗпП України, за угодою сторін. Позивач стверджує, що при звільненні його з роботи відповідачем не був проведений належний розрахунок з останнім. Згідно довідки щодо заборгованості по заробітній платі №4/1722 від 24 червня 2024 року, станом на 24 червня 2024 року заборгованість ДП «Центр державного земельного кадасту» перед [PERSON] становить 66942,33 грн, з яких по заробітній платі - 57954,56 грн, по компенсації за дні невикористаної відпустки - 8987,77 грн. Звернувшись до суду з указаним позовом до ДП «Центр державного земельного кадастру», позивач просить стягнути з відповідача на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 57954,56 грн, компенсацію за невикористану відпустку - 8987,77 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 137890,48 грн. Відповідач у не заперечував щодо стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 57954,56 грн та компенсації невикористаної відпустки у розмірі 8987,77 грн. Разом з тим просив зменшити суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 49246,89 грн, покликаючись на надмірне фінансове навантаження на підприємство. Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд дійшов таких висновків. Частинами першою, четвертою та п`ятою статті 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частиною першою статті 94 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Частиною третьою статті 15 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Аналогічне положення закріплено в частині п`ятій статті 97 КЗпП України. Як зазначено у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 10.10.2019 у справі № 243/2071/18, зазначені норми трудового законодавства свідчать про пріоритет виплати заробітної плати перед іншими виплатами та про підвищену захищеність таких виплат. Згідно з ч.1 ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, установлена ст.117 КЗпП України. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Конституційний Суд України в Рішенні від 29.01.2008 № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини). Згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30.06.1961, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходить з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків. Як зазначено у п. 51 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2022 у справі № 905/857/19 (провадження № 12-56гс21) виплата заробітної плати працівнику - це обов`язок роботодавця. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано. Обов`язок роботодавця виплатити працівнику заробітну плату не є відповідальністю у розумінні статті 617 ЦК України, від якої може бути звільнений роботодавець унаслідок випадку або непереборної сили. Враховуючи, що відповідач не виконав свій обов`язок, щодо виплати звільненому працівнику [PERSON] усіх сум, що йому належали при звільненні, що не заперечується відповідачем, з ДП «Центр державного земельного кадастру» необхідно стягнути на користь позивача 66942,33 грн заборгованості з виплати заробітної плати, з яких: 57954,56 грн - заборгованість по заробітній платі, 8987,77 грн - компенсація за невикористану відпустку. Крім того, згідно ч.1 ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Середній заробіток для виплати працівникові компенсації за час затримки розрахунку при звільненні визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. За п.2 Порядку середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Пунктом 3 Порядку визначено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. При цьому, згідно з п.5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку при звільненні, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка відповідно до п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Звертаючись до суду з позовом, та в подальшому зменшивши позовні вимоги, позивач просив стягнути з ДП «Центр державного земельного кадастру» середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період 6 місяців (182 дні) у сумі 137890,48 грн. Згідно довідки про доходи, виданої ДП «Центр державного земельного кадастру» нарахована заробітна плата позивача у серпні 2022 року складала 174047 грн, у вересні 2022 року - 17047 грн. Таким чином, середньоденний заробіток позивача на день звільнення становить 757,54 грн (17047 грн + 17047 грн = 34094 грн - дохід за відпрацьовані два останні місяці перед звільненням) : 45 робочих днів (23 робочі дні у серпні 2022 + 22 робочих днів у вересні 2022 року). Розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні станом на 13 квітня 2023 року становить 98493,78 грн (757,64 грн - середньоденний заробіток позивача на день звільнення х 130 дні - кількість робочих днів затримки розрахунку при звільненні з 14 жовтня 2022 року по 13 квітня 2023 року). Вказаний розрахунок відповідає вимогам для розрахунку згідно з п.8 Порядку. Таким чином, враховуючи, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивача, середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 14.10.2022 року по 13.04.2023 року складає 98493,78 грн. Згідно з положеннями ст.117 КЗпП України обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Разом з тим встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Зазначене відшкодування спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Звертаючись з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Оцінка втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру, а тому суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, суд, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, зокрема суду при вирішенні такого питання необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, та з чим була пов`язана її тривалість з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Таким чином, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника. Аналогічних за змістом правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18). Ураховуючи, що розмір середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України значно перевищує розмір заборгованості відповідача з виплати позивачеві заробітної плати, тобто є очевидно неспівмірним із загальною сумою заборгованості ДП «Завод 410 ЦА», суд вважає справедливим і таким, що відповідатиме наведеним вище критеріям, зменшення розміру середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні позивача до розміру суми, яку підприємство заборгувало працівникові при звільненні, а саме до 66000 грн. Відповідно до абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податку на доходи фізичних осіб) є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку і інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до ст. 67 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV Податкового кодексу України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (стаття 164 ПК України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного доходу (стаття 165 ПК України). Відповідно до п.п.168.1.1 п.168.1 ст.168 Податкового Кодексу України податковий агент, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену ст.167 Кодексу. Згідно п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України встановлено ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами). Відповідно до п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України встановлено оподаткування заробітної плати військовим збором. Ставка військового збору складає 1,5% об`єкта оподаткування, визначеного пп. 1.2 п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX Кодексу. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 180/683/13 від 25 липня 2018 року роботодавець має виконати функції податкового агента щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді заробітної плати, присудженої до стягнення, середнього заробітку, нарахованого на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому зазначена сума середнього заробітку є тією сумою коштів, з якої в подальшому відповідач здійснює утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів. Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду 08 листопада 2018 у справі №805/1008/16-а. Враховуючи викладене, з відповідача необхідно стягнути на користь позивача заборгованість із виплати заробітної плати у сумі 66942,33 грн (з указаної суми роботодавець вирахував утримання - податок на доходи фізичних осіб та військовий збір), а також середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 14.10.2022 року по 13.04.2023 року у сумі 66000 грн, з якої в подальшому відповідач має здійснити утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів. Відповідно до частини 1, 6 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно д п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Відтак, на підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню 1211,20 грн судового збору за вимогу про стягнення заробітної плати. Крім того, з відповідача необхідно стягнути на користь позивача 656,74 грн в рахунок відшкодування понесених позивачем судових витрат зі сплати судового збору за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, пропорційно розміру задоволених вимог.

Outcome: partial