Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-26 00:00:00

13 січня 2025 року [PERSON] звернувся в суд із заявою, заінтересована особа: Управління державної міграційної служби у Волинській області, про встановлення факту постійного проживання на території України. Заяву мотивує тим, що він, [PERSON] , народився [INFO] в с. Забороль Луцького району Волинської області, його батьки громадяни України: [PERSON] та [PERSON] . Із народження проживав з батьками на території України без реєстрації в с. Забороль Луцького району Волинської області, а з березня 2020 року також без реєстрації в с. Зубильне Володимирського району Волинської області. На даний час його матір померла, а батько проживає в [ADDRESS] . З 01 вересня 1988 року по 19 червня 1996 року [PERSON] навчався у Крупівській допоміжній школі-інтернаті Луцького району Волинської області. Із 01 липня 1998 року по 30 червня 2011 року працював у СВК «Урожай» Луцького району Волинської області. 23 вересня 1997 року став на військовий облік у [INFO] і йому видали тимчасове посвідчення № [NUMBER] . Згідно довідки № 43051 від 12.02.2001 року [PERSON] був присвоєний ідентифікацій номер на підставі свідоцтва про народження. Паспорт громадянина України не виготовляв. Звернувшись до Луцького відділу №2 Управління державної міграційної служби України у Волинській області із заявою про видачу паспорта громадянина України, йому було рекомендовано звернутись до суду з метою підтвердження громадянства, що встановлюється фактом постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, або про встановлення факту проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року. Враховуючи зазначене, з метою отримання паспорта громадянина України, він був змушений звернутися до суду із даною заявою Просить встановити факт, що [PERSON] , [INFO] , постійно проживав на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) та на момент набрання чинності Закону України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) по теперішній час. Ухвалою судді Локачинського районного суду Волинської області від 20 січня 2025 року дану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи. 05 лютого 2025 року від представника заінтересованої особи - Войцешука І.Є. надійшло пояснення на заяву, у якому зазначає, що для оформлення органами міграційної служби належності до громадянства України [PERSON] , останньому слід подати судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України станом на 24 серпня 1991 року або факту його проживання в неповнолітньому віці в Україні станом на 13 листопада 1991 року. Звертає увагу, що в матеріалах справи відсутня інформація про місцезнаходження/проживання/перебування заявника за станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року. Таким чином, вважає факт постійного (безперервного) проживання в неповнолітньому віці [PERSON] на законних підставах на території України станом на 24.08.1991 або факт його проживання в неповнолітньому віці в Україні станом на 13.11.1991, недоведеним, а тому просить в задоволенні заяви відмовити повністю (а.с. 25-28) Заявник [PERSON] в судовому засіданні підтримав подану заяву та просив її задовольнити з викладених у ній підстав. Пояснив, що встановлення даного факту йому необхідно для отримання паспорта громадянина України. Представник заінтересованої особи [PERSON] у судовому засіданні у вирішенні заяви [PERSON] поклалась на розсуд суду. У судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що є сусідкою [PERSON] у с. Забороль Луцького району. У 1981 році вона з своєю сім`єю переїхала туди проживати з м. Луцьк, тому цю сім`ю знає давно. Зазначила, що її дочка вчилась з [PERSON] в одному класі, але потім у нього були деякі проблеми із навчанням, через що продовжив навчатися у Крупівській допоміжній школі-інтернаті. Після закінчення школи працював у СВК «Урожай» Луцького району, проживав із своїми батьками. Приблизно з 2020 року проживає в с. Зубильне Володимирського району. Свідок [PERSON] , яка є також сусідкою [PERSON] , показала, що дану сім`ю знає з 2000 років після переїзду з м. Луцьк. Заслухавши учасників справи, свідків, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Так, частиною першою статті 15 ЦПК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Порядок розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в порядку окремого провадження визначений главами 1 і 6 розділу IV ЦПК України. Окреме провадження є видом непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України). Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. При цьому суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Стаття 1 ЗУ «Про громадянство України» дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах», а саме: проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або яким продовжено строк перебування на території України в установленому порядку, або які мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або мають військовий квиток/військово-обліковий документ, виданий іноземцю чи особі без громадянства, які в установленому порядку уклали контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту або Національній гвардії України, або мають посвідчення біженця чи документ, що підтверджує надання притулку в Україні; безперервне проживання на території України проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік 180 днів. Не є порушенням вимоги про безперервне проживання виїзд особи за кордон у службове відрядження, на навчання, у відпустку, на лікування за рекомендацією відповідного медичного закладу або зміна особою місця проживання на території України. Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»). Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону. Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року №1636-ХІІ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року). Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року. Заявник просив суд встановити факт його постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року та на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року). Цей факт має значення для встановлення належності заявника до громадянства України та в подальшому отримання паспорта громадянина України. Відповідно до ч.1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повно рідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно- проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Пунктом 7 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 №215, визначено, що встановлення належності до громадянства України стосується: а) громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, в тому числі: осіб, які за станом на 13 листопада 1991 року проходили строкову військову службу на території України і після її проходження залишилися проживати на території України; осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або за станом на 13 листопада 1991 року відбували покарання в місцях позбавлення волі на території України та перебували у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживали відповідно на території УРСР або проживали на території України; б) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених у підпункті «а» цього пункту; в) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття та виховувалися в державних дитячих закладах України. Для встановлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1 та 2 частини першої статті 3 Закону дитини один із її батьків або інший законний представник подає такі документи: а) заяву про встановлення належності до громадянства України дитини; б) копію свідоцтва про народження дитини; в) один з таких документів: довідку, що підтверджує факт постійного проживання дитини на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт її проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року; довідку, що підтверджує факт постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) дитини або іншого її законного представника, з яким дитина постійно проживала, або факт їх проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року; копії паспортів батьків дитини (одного з них), іншого її законного представника - громадян колишнього СРСР з відміткою про прописку, що підтверджує факт їх постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт їх проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року; рішення суду, яке підтверджує факт постійного проживання дитини на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт її проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року; рішення суду, яке підтверджує факт постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого її законного представника, з яким дитина постійно проживала, за станом на 24 серпня 1991 року або факт їх проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року. Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт його проживання в неповнолітньому віці на території України за станом на 13 листопада 1991 року. Судом встановлено, що [PERSON] народився в с. Забороль Луцького району Волинської області, батьком якого є [PERSON] (українець), матір`ю - [PERSON] (українка), що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 07 липня 1979 року Заборольською сільською радою Луцького району Волинської області (а.с. 4). Згідно відомостей, наданих відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління ДМС у Волинській області, [PERSON] (батько заявника) зареєстрований з 05.05.1976 по даний час за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] (мати заявника) була документована паспортом громадянина України серії [NUMBER] , виданий 25.12.2000 у зв`язку з обміном паспорта громадянина колишнього СРСР серії [NUMBER] , [INFO] померла (а.с. 9) Згідно Свідоцтва серії [NUMBER] від 20 червня 1996 року №376, [PERSON] у 1996 році закінчив дев`ять класів Крупівської допоміжної школи-інтернату Луцького району Волинської області (а.с. 10). Відповідно до довідки Крупівського навчально-реабілітаційного центру від 23 грудня 2024 року №524, [PERSON] , [INFO] , дійсно навчався в Крупівській допоміжній школі-інтернат з 01.09.1988 року по 19.06.1996 року. Згідно рішення сесії Волинської обласної ради від 21.06.2012 №12/48 «Про перейменування навчальних закладів» Крупівський навчально-реабілітаційний центр для дітей із вадами зору перейменовано в Крупівський навчально-реабілітаційний центр (а.с. 11). Згідно з листом Крупівського навчально-реабілітаційного центру №89 від 18.02.2025 року на запит суду, умовами навчання в Крупівській допоміжній школі-інтернат було передбачено проживання учнів (вихованців) в закладі. [PERSON] , [INFO] , дійсно проживав/перебував в закладі в період з 01.09.1988 по 19.06.1996, на період зимових, весняних, літніх та осінніх канікул учень перебував за місцем проживання батьків (а.с. 43) 23 березня 1997 року [PERSON] , 1979 року народження, видано тимчасове посвідчення (замість військового квитка) № [NUMBER] про те, що він дійсно прийнятий на тимчасовий облік запасу Луцького РВК (а.с. 12). Як вбачається із довідки про присвоєння ідентифікаційного номера від 12 лютого 2001 року, [PERSON] одержав ідентифікаційний номер « [NUMBER] », який 14 липня 1998 року занесено до Державного реєстру фізичних осіб (а.с. 10). Відповідно до довідки сільськогосподарського виробничого кооперативу «Урожай» від 23 грудня 2024 року № 157, [PERSON] , [INFO] , дійсно працював підсобним робітником в СВК «Урожай» с. Забороль Луцького району Волинської області з 01.07.1998 року по 30.06.2011 року (а.с. 13). Згідно довідки Затурцівської сільської ради Володимирського району Волинської області від 18 грудня 2024 року № 244, [PERSON] , [INFO] , із березня 2020 року по даний час проживає без реєстрації за адресою: [ADDRESS] (а.с. 5). 13 грудня 2024 року Луцьким відділом №2 Управління державної міграційної служби у Волинській області на звернення [PERSON] надано відповідь, у якій зазначено, що у разі коли заявник не може надати документи, що підтверджують його належність до громадянства України, то належність до громадянства України підтверджується відповідним рішенням суду про встановлення факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або про встановлення факту проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року (а.с. 14). Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Надавши оцінку вищевказаним доказам у їх сукупності, суд дійшов висновку, що неповнолітній [PERSON] дійсно постійно проживав на території України станом на 24 серпня 1991 рік на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року), проте паспорт громадянина України не отримав. На підставі викладеного, враховуючи, що заявник в інший спосіб не може довести даний факт і зазначені обставини перешкоджають подальшій реалізації його прав, суд дійшов висновку, що вказані факти встановлені в ході судового розгляду і підтверджується доданими до заяви доказами, а тому заява [PERSON] є підставною та підлягає до задоволення. Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати, складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Разом з тим, відповідно до ч.7 ст.294 ЦПК України при ухваленні судом рішення у справах окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. З огляду на викладене, судові витрати у виді сплаченого [PERSON] судового збору, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: approved