Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-18 00:00:00

12 листопада 2024 року до суду надійшла позовна заява про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. В обґрунтування якої позивач зазначає, що він проживав з 2015 року з [PERSON] . Від спільного проживання мають сина, [PERSON] , [INFO] . З 2023 року [PERSON] знаходиться на повному утриманні та вихованні [PERSON] . Питання щодо виконання відповідачем батьківських обов`язків розглядалося компетентними органами. Так, згідно висновку Летичівської селищної ради доцільно вирішення в судовому порядку питання щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] . Позбавлення відповідача батьківських прав по відношенню до [PERSON] - це необхідний крок для захисту прав та інтересів малолітньої дитини. Добровільно матеріальної допомоги на утримання дитини відповідач не надає, тому він вимушений поставити питання про стягнення аліментів в судовому порядку. Просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] , аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, щомісячно, до досягнення ним повноліття. Судовий збір просить залишити за собою. 14 листопада 2024 року ухвалою Летичівського районного суду Хмельницької області відкрито загальне позовне провадження у справі. 13 січня 2025 року ухвалою Летичівського районного суду Хмельницької області закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав заявлені позовні вимоги, пояснив, що з їхній з відповідачкою спільний син проживає разом з ним та бабусею. Дитина повністю перебуває на його утриманні, відповідачка з сином не спілкується, коштів не надає, аліментів не сплачує. Відповідачка [PERSON] , будучи неодноразово та належним чином повідомленою про дату, час та місце проведення судового засідання, також в порядку ч.11 ст.128 ЦПК України, через офіційний веб-сайт судової влади України Летичівського районного суду Хмельницької області, а також шляхом направлення рекомендованих повісток з повідомленням про їх вручення, як у підготовчі так і у судові засівання не з`явилась, відзив на позовну заяву до суду не подавала, про причини неявки суд не повідомила, будь-яких клопотань від неї до суду не надходило. Представники третьої особи Майстер Т. В. та Макарчук О. О. проти задоволення позову не заперечують. Свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що дитина [PERSON] проживає разом з батьком та бабусею у селищі Летичів. Мати з дитиною не спілкується, не навідує його, дитина перебуває на повному утриманні батька. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. За змістом ст. 51 Конституції України кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї (ч. 1). Батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття (ч. 2). Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3). У Законі України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (ст. 8). Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ст. 11). Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12). В ст. 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою (ч. 1). Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу (ч. 2). Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини (ч. 1). Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток (ч. 2). Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя (ч. 3). Батьки зобов`язані поважати дитину (ч. 4). Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї (ч. 5). Згідно зі ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини (ч. 1). Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам (ч. 2). Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства (ч. 3). У п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. В силу ч. 1 ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року (далі - Постанова) роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. У абз. 2 п. 16 Постанови вказано, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 18 грудня 2008 року по справі «Савіни проти України» наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. У частині 2 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, вказано: «Держави-учасники зобов`язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її злагоди, приймаючи до уваги права та обов`язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи». Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 цієї Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Також, суд приймає до уваги те, що дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та інтересами батьків, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року по справі «Хант проти України»). Крім цього вирішуючи даний спір, суд враховує позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у справі № 402/428/16-ц від 17 жовтня 2018 року, яка зводиться до такого. Ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). Як вбачається з Свідоцтва про народження серія [NUMBER] , [PERSON] народився [INFO] , про що 10 січня 2017 року складено відповідний актовий запис № 3. Його батьками записані сторони по справі - [PERSON] та [PERSON] . Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Летичівської селищної ради Хмельницького району Хмельницької області №153 від 18 липня 2024 року,

Outcome: approved