Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до Приморського районного суду міста Одеси з позовною заявою до [PERSON] , третя особа - Відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав, по якому просить позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , у відношенні неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Ухвалою від 15.04.2023 по справі відкрито провадження, встановлений загальний розгляд справи. 08.10.2024 року наданий Висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав гр. [PERSON] , [INFO] відносно неповнолітнього [PERSON] , [INFO] № П-1726, відповідно до якого Приморською районною адміністрацією Одеської міської ради вирішено про доцільність позбавлення батьківських прав гр. [PERSON] , [INFO] відносно неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . Ухвалою від 17.12.2024 року закрито підготовче провадження, справа призначена до розгляду по суті. Учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, місце та час розгляду справи повідомлялись належним чином. Позивачка звернулась до суду з заявою про розгляд справи за ії відсутністю, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити в повному обсязі. Відповідач до судового засідання не з`явився про час, дату та місце судового засідання повідомлений належним чином у встановленому порядку. Заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за його відсутності до суду не подавав. Від представника третьої особи надійшла заява про розгляд справи за її відсутністю. Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, зі згоди позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини справи. 08 жовтня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Білгород - Дністровському Білгород - Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області, про що у книзі реєстрації актів цивільного стану був зроблений актовий запис № 369. В шлюбі у них народився син - [PERSON] , [INFO] . Сімейне життя між [PERSON] та [PERSON] не склалося, внаслідок чого між ними систематично відбувалися сварки та суперечки. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2018 року шлюб між ними було розірвано. На підставі Судового наказу в справі № 522/16381/17 від 01 вересня 2017 року, виданого Приморським районним судом м. Одеси з [PERSON] на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання їх неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , в розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 31 серпня 2017 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] . Судом було встановлено, що у Відповідача наявна заборгованість зі сплати аліментів, що підтверджується наявним в матеріалах справи розрахунком заборгованості по аліментам. Також, судом встановлено, що неповнолітній син проживає разом з матір`ю, яка створила всі умови щодо нормального розвитку та здоров`я свого сина, забезпечує та охороняє його емоційний стан, син завжди у гарному настрої, навчається, розвивається, цікавиться усім новим. З боку [PERSON] відсутній інтерес щодо життєдіяльності сина. У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частина 1 статті 15 Цивільного кодексу України встановлює, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положеннями ч. 1, ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України, встановлено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Сімейного кодексу України, держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. У відповідності до ч. 7, ч. 8 ст. 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 157 Сімейного кодексу України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Частини 2, 3 статті 150 Сімейного кодексу України встановлюють, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно з ч. 4 ст. 15 Сімейного кодексу України, невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Пункт 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України визначає, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Згідно з ч. 3, 6 ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них. Права, обов`язки та відповідальність батьків за виховання та розвиток дитини визначені також Законом України «Про охорону дитинства». Згідно з приписами частин першої, другої статті 12 цього Закону виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини; на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини; батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці; виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Свою позицію з приводу підстав, порядку, та наслідків позбавлення батьківських прав висловив Верховний Суд України. Так, у пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначено, що позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків з виховання дитини з боку батька, матері є однією з підстав позбавлення їх батьківських прав. Згідно із пунктом 16 Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання дитиною освіти. Згідно з релевантною судовою практикою, а саме правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 12.08.2021 у справі № 263/401/20, встановлено, що тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка міститься у постанові від 30.06.2021 у справі №333/1262/20, у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують тощо), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.» Згідно з правовим висновком, який міститься у постанові Верховного Суду від 10.11.2021 у справі № 390/1418/17, суд встановив, що у разі вирішення питання про позбавлення батьківських прав одного з батьків у зв`язку з ухиленням від виконання ним своїх обов`язків щодо виховання дитини, суд має брати до уваги найкращі інтереси дитини, враховувати фактичні обставини справи такі, як інтеграцію дитини у нову сім`ю (у разі наявності таких обставин), прив`язаність дитини до нової сім`ї, сприйняття нового чоловіка матері/дружини батька дитини справжніми її батьками, бажання дитини зберегти цю сім`ю, а також відсутність зв`язків у дитини з тим із батьків, щодо якого вирішується питання про позбавлення батьківських прав. При цьому інтереси дитини превалюють над інтересами батьків, а тому завданням суду є встановлення справедливого балансу між ними. Інтереси дитини вимагають, щоб зв`язки дитини з її сім`єю підтримувались, розрив таких відносин свідчить про припинення зв`язку між дитиною та батьком/матір`ю, а рішення про позбавлення батьківських прав лише юридично підтверджує припинення таких відносин. Верховний Суд наголошує, що зайняття одним з батьків, який проживає окремо від дитини, пасивної позиції в участі у вихованні дитини у подальшому призводить до втрати зв`язків між батьком та дитиною, віддалення дитини від батька, а тому покладення на дитину обов`язку з прийняття рішення щодо спілкування між ними свідчить про нехтування батьком своїми правами та обов`язками, що може призвести до настання для нього негативних наслідків у виді позбавлення батьківських прав. Суд приймає до уваги той факт, що відповідач взагалі не приймає участі у забезпеченні утримання, виховання свого сина, забезпечення повсякденного фізичного розвитку, як складової виховання, лікування, не вживає заходів щодо належного утримання сина вже більше 10 років, що повністю доведено матеріалами справи. Суд вважає повністю доведеним, що [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо свого сина, що може мати наслідком ігнорування батьком взагалі існування сина як особистості, його духовного та фізичного розвитку, тому суд вважає можливим позбавити його батьківських прав по відношенню до сина як крайній засіб впливу, оскільки, на переконання суду, цей засіб викликаний необхідністю як наслідок недобросовісної поведінки батька по відношенню до свого сина - [PERSON] . Наведені вище обставини переконують суд в тому, що поведінка відповідача відносно дитини є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка, вказують на наявність підстав для задоволення позовної заяви та позбавлення [PERSON] батьківських прав по відношенню до дитини. Таким чином, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, в зв`язку із чим вони підлягають задоволенню. Відповідно до статей 12, 25 Закону України «Про охорону дитинства», статей 150, 164-167, 180-182, 184, 191, 193 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved