Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-23 00:00:00

14 листопада 2024 року (згідно з інформацією про відправку) позивач ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» (далі - ТОВ «ФК «ЄАПБ») через свого уповноваженого представника Костюшка П.М. звернувся до Згурівського районного суду Київської області з вищевказаним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на корить ТОВ «ФК «ЄАПБ» заборгованість: за кредитним договором № 00890-12/2023 в розмірі 20750,00 грн, з яких: 5000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 15750,00 грн - сума заборгованості за відсотками; за кредитним договором № 40172-12/2023 в розмірі 56000,00 грн, з яких: 14000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 42000,00 грн - сума заборгованості за відсотками; за договором позики № 6796859 в розмірі 25500,00 грн, з яких: 8500,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 17000,00 грн - сума заборгованості за процентами за користування позикою; 0,00 грн - сума заборгованості за процентами на прострочену позику, а всього стягнути заборгованості за договорами у загальному розмірі 1022500,00 грн, а також понесені судові витрати. Позивач в обґрунтування позову зазначає, що 01 грудня 2023 року між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» (далі - Первісний кредитор, ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП») та [PERSON] (далі - Відповідач або Позичальник) було укладено кредитний договір № 00890-12/2023 (далі - кредитний договір) в електронній формі. 29 квітня 2024 року між ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» та ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» (далі - ТОВ «ФК «ЄАПБ», Позивач) укладено Договір факторингу № 29042024-1 (далі - Договір факторингу). Відповідно до Реєстру боржників до Договору факторингу № 29042024-1 від 29.04.2024, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 20750,00грн, з яких: 5000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу та 15750,00 грн - сума заборгованості за відсотками. Всупереч умовам кредитного договору, незважаючи на повідомлення про заміну кредитора, відповідач не виконав свого зобов`язання. Після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідача, останній не здійснив жодного платежу для погашення існуючої заборгованості ні на рахунки ТОВ «ФК «ЄАПБ», ні на рахунки попереднього кредитора. З моменту отримання права вимоги до відповідача, позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій. Таким чином, [PERSON] має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» за кредитним договором № 00890-12/2023 в розмірі 20750,00грн, з яких: 5000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу та 15750,00 грн - сума заборгованості за відсотками. Також, 25 грудня 2023 року між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «АВАНС КРЕДИТ» (далі - Первісний кредитор, ТОВ «АВАНС КРЕДИТ») та [PERSON] (далі - Відповідач або Позичальник) було укладено кредитний договір № 40172-12/2023 (далі - кредитний договір) в електронній формі. 24 травня 2024 року між ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено Договір факторингу № 24052024 (далі - Договір факторингу). Відповідно до Реєстру боржників від 24.05.2024 до Договору факторингу № 24052024 від 24.05.2024, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 56000,00 грн, з яких: 14000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу та 42000,00 грн - сума заборгованості за відсотками. Всупереч умовам кредитного договору, незважаючи на повідомлення про заміну кредитора, відповідач не виконав свого зобов`язання. Після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідача, останній не здійснив жодного платежу для погашення існуючої заборгованості ні на рахунки ТОВ «ФК «ЄАПБ», ні на рахунки попереднього кредитора. З моменту отримання права вимоги до відповідача, позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій. Таким чином, [PERSON] має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» за кредитним договором № 40172-12/2023 в розмірі 56000,00 грн, з яких: 14000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу та 42000,00 грн - сума заборгованості за відсотками. Крім того, 20.01.2024 між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «МАНІФОЮ» (далі - Первісний кредитор, ТОВ «МАНІФОЮ») та [PERSON] (далі - Відповідач або Позичальник) було укладено договір позики № 6796859 (далі - договір позики) в електронній формі. 11 січня 2024 року між ТОВ «МАНІФОЮ» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено Договір факторингу № 11-01/2024 (далі - Договір факторингу). Відповідно до Реєстру боржників № 5 від 17.07.2024 до Договору факторингу № 11-01/2024 від 11.01.2024, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 25500,00 грн, з яких: 8500,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу та 17000,00 грн - сума заборгованості за процентами за користування позикою. Всупереч умовам договору позики, незважаючи на повідомлення про заміну кредитора, відповідач не виконав свого зобов`язання. Після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідача, останній не здійснив жодного платежу для погашення існуючої заборгованості ні на рахунки ТОВ «ФК «ЄАПБ», ні на рахунки попереднього кредитора. З моменту отримання права вимоги до відповідача, позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій. Таким чином, [PERSON] має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» за договором позики № 6796859 в розмірі 25500,00 грн, з яких: 8500,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу та 17000,00 грн - сума заборгованості за процентами за користування позикою. Ухвалою Згурівського районного суду Київської області від 03.12.2024 відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, встановлено відповідні строки для подання заяв по суті справи. У судове засідання представник позивача не з`явився, про дату час і місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, в п. 4 резолютивної частини пред`явленого позову міститься прохання про розгляд справи за відсутності представника ТОВ «ФК «ЄАПБ», у випадку неявки в судове засідання відповідача не заперечує проти ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. 24 лютого 2025 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Костенко О.М., подав заяву, в якій просив проводити розгляд справи проводити у відсутність сторони відповідача, зазначив, що позовні вимоги вони не визнають та просив долучити письмові пояснення. У письмових поясненнях представник відповідача зазначає, що із системного аналізу положень ч. 8 ст. 11 та ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» вбачається, що з урахуванням особливостей договорів щодо виконання яких виник спір між сторонами, їх укладення в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему кредитора можливе за допомогою електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину, а електронна форма прирівнюється до письмової. Договір № 00890-12/2023 від 01.12.2023 та додаток № 1 до нього, а також паспорт споживчого кредиту підписані від імені відповідача за допомогою одноразового електронного ідентифікатора, який складається з літер та цифр - W4537. Договір № 40172-12/2023 від 25.12.2023 та додаток № 1 до нього, а також паспорт споживчого кредиту підписані від імені відповідача за допомогою одноразового електронного ідентифікатора, який складається з літер та цифр - W8846. Договір позики № 6796859 від 20.01.2024 та додаток № 1 до нього не підписані від імені відповідача. Одноразовий електронний ідентифікатор міститься лише в паспорті позики - t34808. Проте, згідно умов договору позики, паспорт позики не є невід`ємною частиною цього договору, а тому договір позики № 6796859 від 20.01.2024 не є укладеним. Разом з тим, всупереч вимог ст. 89 ЦПК України вказані паперові копії електронних документів не підтверджують визначений у вказаних нормах ст. 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію» порядок укладення договорів кредиту в електронній формі, отримання позичальником від кредитора одноразового ідентифікатора електронного підпису, та підписання ним тексту договору, що є необхідним для встановлення факту укладеного договору. Так, в матеріалах справи відсутні допустимі та достовірні докази часу та способу генерування одноразових ідентифікаторів, їх направлення [PERSON] на підтвердження пропозиції щодо укладення договорів у формі електронного правочину, або їх отримання та використання [PERSON] у Інформаційно-телекомунікаційних системах (ІТС) при підписанні електронних договорів одноразовими ідентифікаторами від його імені, як це передбачено у нормі ст. 12 Закону. Про необхідність таких доказів при укладенні договорів кредиту в електронній формі зазначено у постанові КЦС ВС від 16.12.2020 у справі № 561/77/19 (провадження № 61-20799св19). Зазначені у тексті письмової копії договорів кредиту, позики та доповненні до них одноразові електронні ідентифікатори самі по собі не свідчать про те, що вони були отримані відповідачем від позивача, не підтверджують, що вони використовувались відповідачем при укладенні вказаних електронних договорів відповідно до визначеного у нормах ст. 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію» порядку їх укладення та не дозволяють перевірити достовірність та справжність інформації (верифікувати), яка зазначена в цих документах та не надають можливість ідентифікувати позичальника за цими договорами. Звертає увагу на те, що усі докази по справі, які підтверджують право вимоги стосовно порядку укладення та змісту кредитних договорів у електронній формі, разом з цифровими підписами сторін, докази відправлення та доставлення одноразових ідентифікаторів для підписання кредитних договорів знаходяться лише у кредиторів та відповідно до ст. 1077 ЦК України на підставі договору факторингу передаються їх правонаступнику - новому кредитору - позивачу у даній справі, а не знаходяться у відповідача, який внаслідок цього не має процесуальної можливості спростувати надані позивачем паперові копії цих електронних доказів. Вважає, що за таких обставин покладення на відповідача обов`язку спростування підписання ним кредитних договорів електронним підписом одноразовим ідентифікатором є надмірним процесуальним тягарем, що не відповідає загальним принципам цивільного судочинства - пропорційності та змагальності. Надані позивачем паперові копії електронних доказів кредитних договорів з доповненнями та заявами, які містять інформацію про їх підписання електронним підписом у виді одноразового ідентифікатора - не можуть вважатися достовірними та достатніми у розумінні ст. 78 ЦПК України для того, щоб з урахуванням загальних принципів цивільного законодавства, справедливість, добросовісність та розумність, п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи щодо підписання та укладення договорів кредиту, які входять до предмета доказування. Аналогічні правові висновки, які були висловлені щодо паперових копій електронних доказів, викладені у постановах Верховного Суду від 16.03.2020 (справа № 910/1162/19) та від 19.01.2022 (справа № 202/2965/21). Таким чином, матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів того, що саме відповідач будь-яким способом застосував ідентифікатор електронного підпису, так і факту отримання ним одноразових ідентифікаторів, які зазначені у паперових копіях оригіналів електронних кредитних договорів. У справі відсутні докази реєстрації відповідача у інформаційно-телекомунікаційних системах первинних кредиторів, відсутні докази отримання саме відповідачем коштів згідно з кредитними договорами, тому у справі відсутні достатні правові підстави для судового захисту прав та інтересів позивача. Про те, що саме такі обставини входять до предмета доказування у справах, в яких розглядаються правові наслідки договорів кредиту, укладених в електронній формі зазначено у правових висновках, які були висловлені у постановах КЦС ВС від 16.12.2020 у справі № 561/77/19 (провадження № 61-20799св19), від 29.05.2024 у справі № 545/1750/21 (провадження № 61-1177св24). У справі відсутні належні, допустимі та достовірні докази того, що письмові копії електронних кредитних договорів створювалися у порядку, визначеному Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», «Про електронні довірчі послуги», «Про електронну комерцію» та що вони підписували електронним цифровим підписом уповноваженою на те особою зі сторони кредитора та позичальника (з можливістю ідентифікувати підписантів договору), який є обов`язковим реквізитом електронного документа. Такі недоліки унеможливлюють ідентифікацію підписантів електронних кредитних договорів, а їх зміст внаслідок цього не захищений від внесення правок та викривлення, що свідчить про недостовірність цих доказів, які внаслідок цього не можуть бути взяті до уваги судом. Аналогічні правові висновки висловлені у постанові колегії суддів КГС ВС від 16.03.2020 у справі № 910/1162/19. Доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Виписка по картковому рахунку може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судами у сукупності з іншими доказами (постанова ВС від 16.09.2020 у справі № 200/5647/18, від 07.04.2021 в справі № 752/9432/15-ц). При цьому, в разі заміни первісного кредитора у зобов`язанні, останній повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, в тому числі й первинні документи, що підтверджують факт виконання свого обов`язку перед позичальником, тобто факт надання коштів. У кожному з договорів факторингу, укладених між первісними кредиторами та ТОВ «ФК «ЄАПБ», передбачено передачу документації про боржників. Однак, позивач не надав доказів на підтвердження зарахування коштів на виконання спірних договорів. Також, відсутні відомості щодо відповідного банківського рахунку відповідача на виконання умов договору та зарахування зазначених коштів на цей рахунок. Відсутні також і докази фактичного користування відповідачем кредитними коштами за зазначеними договорами. Звертає увагу, що наданий розрахунок заборгованості здійснений лише з моменту укладення позивачем договорів факторингу, а не безпосередньо з моменту укладення кредитного договору. Розрахунок заборгованості за договором є внутрішнім документом фінансової установи та не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавали в дійсності кошти позичальнику в кредит. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 13.05.2020 у справі № 219/1704/17, провадження № 61-1211св19. Відсутність у матеріалах справи належних первинних документів не тільки позбавляє суд можливості перевірити факт перерахування чи отримання позичальником коштів у кредит, але й перевірити розмір спірної заборгованості, порядок її нарахування, а також підстави та порядок нарахування відсотків за користування кредитом. Щодо переходу права вимоги за спірними договорами, зазначає наступне. Верховний Суд у постанові від 18.10.2023 у справі № 905/306/17 зробив висновок про те, що «для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором» (постанови Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 753/20537/18, від 21.07.2021 у справі № 334/6972/17, від 27.09.2021 у справі № 5026/886/2012). Надані позивачем акти приймання-передачі реєстру боржників не містять відомостей в якій формі передавалися реєстри боржників, яка кількість відступлених прав грошової вимоги та яка загальна сума заборгованості вказані акти не містять. Реєстри боржників, право вимоги до яких були відчужені ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП», ТОВ «АВАНС КРЕДИ», ТОВ «МАНІФОЮ» суду не надані. При цьому, надані позивачем до суду витяги з реєстру боржників до договору факторингу № 29042024-1 від 29.04.2024, договору факторингу № 24052024 від 24.05.2024 та договору факторингу № 11-01/2024 від 11.01.2024 не містять підписів представників ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП», ТОВ «АВАНС КРЕДИ», ТОВ «МАНІФОЮ» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» відповідно. Натомість, такі витяги сформовано представником ТОВ «ФК «ЄАПБ» Костющок П.М. 24.10.2024. Тобто, вказані витяги є документами, що створені самим позивачем, які не підписані та не завірені печатками других сторін. Надані документи лише констатують наявність заборгованості у фіксованій сумі, але не підтверджують її наявність, походження і розмір. Разом з тим, позивачем не надано розрахунки заборгованості за укладенням між ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП», ТОВ «АВАНС КРЕДИ», ТОВ «МАНІФОЮ» із [PERSON] договорами за період до укладення вказаних договорів та відступлення права вимоги. Додатки до договорів факторингу без банківської виписки з особового рахунку позичальника жодним чином не підтверджують, яку суму коштів отримав відповідач за укладеними договорами, яка частина тіла кредиту та відсотків за його користування була сплачена ним, а яка частина не була сплачена стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку користування. Надані позивачем розрахунки не є первинними документами. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 29.01.2020 у справі № 755/18920/18 «розрахунки заборгованості не є доказом існування між сторонами кредитних правовідносин, наявності заборгованості сам по собі не може бути належним та допустимим доказом укладення кредитного договору та наявності заборгованості за цим договором, оскільки будь-яких доказів перерахування кредитних коштів на картку чи на рахунок відповідача, позивачем не надано». Також, в матеріалах справи відсутні будь-які докази здійснення ТОВ «ФК «ЄАПБ» оплати за договорами факторингу. Окрім цього, на думку позивача, він отримав вимоги за договором позики № 6796859 від 20.01.2024 від первісного кредитора ТОВ «МАНІФОЮ», з чим сторона відповідача не погоджується. Договір позики між ТОВ «МАНІФОЮ» та відповідачем був укладений 20.01.2024, тобто після укладення 11.01.2024 договору факторингу між ТОВ «МАНІФОЮ» та ТОВ «ФК «ЄАПБ». І лише 17.07.2024 на підставі додаткової угоди ТОВ «МАНІФОЮ» передало фактору ТОВ «ФК «ЄАПБ» права вимоги, зазначені у реєстрі № 5 прав вимоги. Однак, до позивача не перейшло право вимоги до боржника [PERSON] за договором позики № 6796859, оскільки договір позики був укладений 20.01.2024, а договір факторингу - 11.01.2024, тобто до укладення договору позики. З посиланням на сталу практику Верховного Суду (постанова ВП ВС від 16.03.2021 у справі № 906/1174/18, від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20, від 08.08.2023 у справі № 910/19199/21, постанова ВС від 28.07.2021 у справі № 761/33403/17) зазначає, що необхідною умовою для відступлення права вимоги є існування самого зобов`язання за яким відступається право, яке і підтверджує дійсність вимог. На первісного кредитора покладено обов`язок надати новому кредитору всі документи, які слугували підставою виникнення підставою виникнення боргового зобов`язання у боржника, оскільки правова природа договору відступлення права вимоги полягає в тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Враховуючи викладене, відступлення права вимоги може здійснюватись лише відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу права вимоги. З огляду на вищезазначене, представник відповідача просить у задоволенні позову відмовити повністю та стягнути судові витрати, які будуть уточнені та подані протягом п`яти днів з моменту винесення судового рішення. На підставі ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази і письмові пояснення, викладені у позовній заяві, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно з ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Верховний Суд у постанові від 22.04.2021 у справі № 904/1017/20 (п. 101, 102 постанови) зазначає, що обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц вказала на те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. У рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"). Принцип диспозитивності цивільного судочинства передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). При цьому, згідно з ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з ч. 2, 4 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Відповідно до ч. 5 ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів). Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити, зокрема, зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності). Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Такі дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами, якими є документи, що містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України), а також електронними доказами, якими є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі (ч. 1 ст. 100 ЦПК України). Відповідно до ч. 2, 3 ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Стаття 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 2, 4 ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. На підтвердження позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором № 00890-12/2023 від 01.12.2023, сторонами якого є ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» та [PERSON] , позивач надав: - копію електронного договору про надання фінансового кредиту № 00890-12/2023 від 01.12.2023 (час укладення договору 17:47:28) та додатку № 1 до цього договору, підписані сторонами (а.с. 9-14, 15-16); - копію паспорта споживчого кредиту, підписаного сторонами в електронній формі 01.12.2023 (а.с. 17-19); - копію договору факторингу № 29042024-1 від 29.04.2024 (далі - договір факторингу № 29042024-1) (неповний текст), сторонами якого є ТОВ «ФК «ЄАПБ» (фактор) та ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» (клієнт) (а.с. 20-21); - копію акту прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу № 29042024-1 від 29.04.2024 (а.с. 22); - витяг з реєстру боржників від 29.04.2024 до договору факторингу № 29042024-1 від 29.04.2024, сформований та підписаний представником ТОВ «ФК «ЄАПБ» Костюшок П.М. 24.10.2024 та затверджений печаткою ТОВ «ФК «ЄАПБ» (а.с. 23); - розрахунок заборгованості за кредитним договором № 00890-12/2023 від 01.12.2023 за період з 29.04.2024 по 30.09.2024, здійснений та підписаний представником ТОВ «ФК «ЄАПБ» Костюшок П.М. та затверджений печаткою ТОВ «ФК «ЄАПБ» (а.с. 24); - не засвідчену належним чином копію свідоцтва про реєстрацію фінансової установи ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» (а.с. 25); - не засвідчену належним чином копію виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП», ідентифікаційний код юридичної особи 44022416 (а.с. 26); - не засвідчену належним чином копію витягу з Державного реєстру фінансових установ про видачу ліцензії для здійснення діяльності з надання фінансових послуг щодо ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП», ідентифікаційний код юридичної особи 44022416 (а.с. 27). Будь-яких інших доказів на підтвердження існування заборгованості відповідача перед позивачем за кредитним договором № 00890-12/2023 від 01.12.2023 позивачем не надано. На підтвердження позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором № 40172-12/2023 від 25.12.2023, сторонами якого є ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» та [PERSON] , позивач надав: - копію електронного договору про надання фінансового кредиту № 40172-12/2023 від 25.12.2023 (час укладення договору 19:00:02) та додатку № 1 до цього договору, підписані сторонами (а.с. 28-33, 34-35); - копію паспорта споживчого кредиту, підписаного сторонами в електронній формі 25.12.2023 (а.с. 36-38); - копію договору факторингу № 24052024 від 24.05.2024 (далі - договір факторингу № 24052024) (неповний текст), сторонами якого є ТОВ «ФК «ЄАПБ» (фактор) та ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» (клієнт) (а.с. 39-41); - копію акту прийому-передачі реєстру боржників від за договором факторингу № 24052024 від 24.05.2024 (а.с. 42); - витяг з реєстру боржників від 24.05.2024 до договору факторингу № 24052024 від 24.05.2024, сформований та підписаний представником ТОВ «ФК «ЄАПБ» Костюшок П.М. 24.10.2024 та затверджений печаткою ТОВ «ФК «ЄАПБ» (а.с. 43); - розрахунок заборгованості за кредитним договором № 40172-12/2023 від 25.12.2023 за період з 24.05.2024 по 30.09.2024, здійснений та підписаний представником ТОВ «ФК «ЄАПБ» Костюшок П.М. та затверджений печаткою ТОВ «ФК «ЄАПБ» (а.с. 44); - не засвідчену належним чином копію свідоцтва про реєстрацію фінансової установи ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» (а.с. 45); - не засвідчену належним чином копію виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ТОВ «АВАНС КРЕДИТ», ідентифікаційний код юридичної особи 43619089 (а.с. 46). Будь-яких інших доказів на підтвердження існування заборгованості відповідача перед позивачем за кредитним договором № 40172-12/2023 від 25.12.2023 позивачем не надано. На підтвердження позовних вимог про стягнення заборгованості за договором позики № 6796859 від 20.01.2024, сторонами якого є ТОВ «МАНІФОЮ» та [PERSON] , позивач надав: - копію електронного договору позики № 6796859 від 20.01.2024 та додатку № 1 до цього договору (а.с. 47-51, 52-53); - копію паспорта споживчого кредиту (а.с. 54-56); - копію договору факторингу № 11-01/2024 від 11.01.2024 (далі - договір факторингу № 11-01/2024) (неповний текст), сторонами якого є ТОВ «ФК «ЄАПБ» (фактор) та ТОВ «МАНІФОЮ» (клієнт) (а.с. 57-59); - копію додаткової угоди № 5 від 17.07.2024 до договору факторингу № 11-01/2024 від 11.01.2024 (а.с. 60); - копію акту прийому-передачі реєстру боржників № 5 від 17.07.2024 за договором факторингу № 24052024 від 24.05.2024 (а.с. 61); - витяг з реєстру боржників від 17.07.2024 до договору факторингу № 11-01/2024 від 11.01.2024, сформований та підписаний представником ТОВ «ФК «ЄАПБ» Костюшок П.М. 24.10.2024 та затверджений печаткою ТОВ «ФК «ЄАПБ» (а.с. 62); - розрахунок заборгованості за договором позики № 6796859 від 20.01.2024 за період з 17.07.2024 по 30.09.2024, здійснений та підписаний представником ТОВ «ФК «ЄАПБ» Костюшок П.М. та затверджений печаткою ТОВ «ФК «ЄАПБ» (а.с. 63); - не засвідчену належним чином копію свідоцтва про реєстрацію фінансової установи ТОВ «МАНІФОЮ» (а.с. 64); - не засвідчену належним чином копію виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ТОВ «МАНІФОЮ», ідентифікаційний код юридичної особи 42848369 (а.с. 65); - не засвідчену належним чином копію витягу зі статуту ТОВ «МАНІФОЮ» (окремі аркуші) (а.с. 66-67). Будь-яких інших доказів на підтвердження існування заборгованості відповідача перед позивачем за договором позики № 6796859 від 20.01.2024 позивачем не надано. Окрім зазначених вище документів до позовної заяви додано: - копію свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи ТОВ «ФК «ЄАПБ» (а.с. 68); - копію свідоцтва про реєстрацію фінансової установи ТОВ «ФК «ЄАПБ» з додатком (а.с. 69); - копію розпорядження від 23.03.2017 № 691 про видачу ТОВ «ФК «ЄАПБ» ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів) (а.с. 70); - копію витягу зі статуту ТОВ «ФК «ЄАПБ» (окремі аркуші) (а.с. 71-73); - копію протоколу № 41 Загальних зборів Засновників (Учасників) ТОВ «ФК «ЄАПБ» від 26.06.2014 про призначення генерального директора (а.с. 74); - копію наказу від 02.07.2014 № ФК125-к про призначення генерального директора ТОВ «ФК «ЄАПБ» (а.с. 75); - копію довіреності від 07.12.2023 на представництво інтересів ТОВ «ФК «ЄАПБ» Костюшок П.М., строк дії до 31.12.2024 (а.с. 76). Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Договір набирає чинності з моменту його укладення, якщо інше не визначено законом або договором (ч. 2 ст. 631 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ч. 2 ст. 1054 ЦК України). При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 1054 ЦК України особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України). Відповідно до ч. 1, 2 та 3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та/або супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію"). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» № 675-VIII від 03 вересня 2015 року (далі - Закон № 675-VIII), який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. Як зазначено у статті 12 Закону № 675-VIII, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ та підтвердження цілісності даних в електронній формі. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Позивач стверджує, що 01.12.2023 відповідачем [PERSON] з первісним кредитором ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» укладено кредитний договір № 00890-12/2023, 25.12.2023 відповідачем [PERSON] з первісним кредитором ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» укладено кредитний договір № 40172-12/2023. Представник відповідача у письмових поясненнях, з посиланням на постанову КЦС ВС від 16.12.2020 у справі № 561/77/19, зазначає, що факт укладення цих договорів не підтверджений належними, допустимими та достатніми доказами, так як в матеріалах справи відсутні допустимі та достовірні докази часу та способу генерування одноразових ідентифікаторів, їх направлення [PERSON] на підтвердження пропозиції щодо укладення договорів у формі електронного правочину, або їх отримання та використання [PERSON] у Інформаційно-телекомунікаційних системах (ІТС) при підписанні електронних договорів одноразовими ідентифікаторами від його імені, як це передбачено у нормі ст. 12 Закону. А усі докази по справі, які підтверджують право вимоги стосовно порядку укладення та змісту кредитних договорів у електронній формі, разом з цифровими підписами сторін, докази відправлення та доставлення одноразових ідентифікаторів знаходяться лише у кредиторів та відповідно до ст. 1077 ЦК України на підставі договору факторингу передаються новому кредитору. Відповідач позбавлений процесуальної можливості спростувати надані позивачем паперові копії цих електронних доказів. З посиланням на постанову Верховного Суду від 16.03.2020 у справі № 910/1162/19 та від 19.01.2022 у справі № 202/2965/21 зазначає, що надані позивачем копії електронних доказів кредитних договорів з доповненнями та заявами, які містять інформацію про їх підписання електронним підписом у виді одноразового ідентифікатора не можуть вважатися достовірними та достатніми у розумінні ст. 78 ЦПК України для того, щоб з урахуванням загальних принципів цивільного законодавства, справедливість, добросовісність та розумність, п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи щодо підписання та укладення договорів кредиту, які входять до предмета доказування. Проаналізувавши наявні в матеріалах справи копії кредитних договорів № 00890-12/2023 від 01.12.2023, та № 40172-12/2023 від 25.12.2023 суд дійшов наступних висновків. У розділах 2 кредитних договорів № 00890-12/2023 від 01.12.2023, та № 40172-12/2023 від 25.12.2023 врегульований порядок укладення відповідного договору. Так, відповідно до п. 2.1 кредитного договору № 00890-12/2023 перед укладенням цього договору товариство здійснило ідентифікацію клієнта з урахуванням вимог, визначених нормативно-правовим актом Національного банку України з питань здійснення вимог визначених нормативно-правовим актом Національного банку України з питань здійснення установами фінансового моніторингу, одним із наступних способів: отримання через систему BankID НБУ ідентифікаційних даних; отримання ідентифікаційних даних та фінансового номера телефону з бюро кредитних історій (за умови, що джерелом таких даних є банк) та коректного введення особою, верифікація якої здійснюється, otp-пароля, надісланого установою на такий фінансовий номер телефону та фото фіксації особи із використання методу розпізнавання реальності особи та особи з власним ідентифікаційним документом, а саме сторінки/сторони, що містить фото власника, з подальшим накладенням КЕП уповноваженим працівником установи та кваліфікованої електронної позначки часу на отриманий електронний документ, що містить фото. У пункт 2.1 кредитного договору № 40172-12/2023 від 25.12.2023 закріплене аналогічне положення. Видача кредитів клієнту-фізичній особі ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» здійснюється онлайн, використовуючи мережу «Інтернет», тобто через веб-сайт товариства: https://suncredit.com.ua, а ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» - через веб-сайт товариства: https://avans.credit, про що зазначено у п. 2.2 відповідних кредитних договорів. Відповідно до п. 2.16 та п. 2.17 кредитного договору № 00890-12/2023 у випадку готовності клієнта прийняти пропозицію (оферту), клієнт натискає кнопку «Підписати», після чого клієнт отримує вхідний дзвінок на номер телефону та вводить отриманий одноразовий ідентифікатор, який клієнт вводить у відповідне поле. Введенням коду на сайті товариства клієнт підтверджує прийняття (акцепт) пропозиції (оферти) товариства на укладення кредитного договору (електронний підпис клієнта накладається на оригінал договору). Будь-які інші документи (паспорт споживчого кредиту (заяви, звернення, повідомлення, копії документів, інше), пов`язані з укладенням та виконанням кредитного договору, клієнт може підписати одним із способів: накладенням електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», накладенням електронного підпису одноразовим ідентифікатором або, у випадку надсилання документів у паперовому вигляді, - власноручним підписом. Аналогічні положення містяться у п. 2.16 та п. 2.17 кредитного договору № 40172-12/2023. У розділі 8 (реквізити та підписи сторін) кредитного договору № 00890-12/2023 та кредитного договору № 40172-12/2023 зазначено, відповідно, «Фізична особа: [PERSON] . Електронний підпис W4537» та «Фізична особа: [PERSON] . Електронний підпис [NUMBER] ». Щодо аргументів, наведених представником позивача у письмових поясненнях щодо доведеності факту підписання та укладенні договорів, суд звертає увагу на те, що обов`язок довести ті обставини, на які посилається сторона як на підставу своїх вимог та заперечень покладається як на позивача, так і на відповідача. Посилання представника відповідача на відсутність процесуальної можливості спростувати надані позивачем паперові копії цих електронних доказів у зв`язку з тим, що всі докази знаходяться у первісних кредиторів та позивача, є безпідставним, оскільки відповідач не позбавлений права безпосередньо звертатися до позивача чи первісного кредитора з метою отримання таких доказів, а у випадку неможливості самостійно їх отримати, звертатися з відповідним клопотанням до суду. Постанова Верховного Суду від 16.03.2020 у справі № 910/1162/19, на яку посилається представник відповідача, є не релевантною до обставин даної справи. Рішення суду першої інстанції у справі № 202/2965/21 судами вищих інстанцій не переглядалося. В той же час, у постанові від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19 Верховний Суд дійшов висновку, що підписання договору електронним підписом одноразовим ідентифікатором є підтвердженням укладення між сторонами договору та зазначив, що «Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений». Доказів протилежного стороною відповідача не надано, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є її процесуальним обов`язком. Щодо договору позики № 6796859 від 20.01.2024, то надана позивачем копія електронного договору не містить електронних підписів сторін договору, як і додаток № 1 до нього. У тексті договору позики позичальник зазначений як « [PERSON] ». Позивачем надана копія паспорта споживчого кредиту, в якому зазначено «20 січня 2024 року Е.О. Димерко Електронний підпис одноразовим ідентифікатором /t34808/». Ініціали особи, яка ознайомилася з даним паспортом споживчого кредиту «Е.О. Димерко» не відповідають ініціалам відповідача [PERSON] . Будь-яких інших даних, які б давали змогу ідентифікувати особу, паспорт споживчого кредиту не містить. Крім того, суд звертає увагу на те, що ознайомлення з паспортом споживчого кредиту не підтверджує факт укладення між сторонами договору позики. Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Таким чином, позивачем не доведено факт укладення між ТОВ «МАНІФОЮ» та відповідачем [PERSON] договору позики № 6796859 від 20.01.2024. В постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2019 року в справі № 2-6315/11 (провадження № 61-23326св18) зроблено висновок, що «невід`ємною складовою правильної правової кваліфікації судами спірних договірних відносин є визначення правової природи договору, який є основою їх виникнення. Виходячи зі змісту статті 640 ЦК України, залежно від моменту виникнення цивільних прав і обов`язків у сторін договору, законодавець розрізняє договори консенсуальні і реальні. Консенсуальний договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Щодо реальних договорів, для укладення яких, крім згоди сторін, вимагається передання майна або вчинення іншої дії, частина друга статті 640 ЦК України передбачає правило, за яким договір вважається укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Позивачем пред`явлено вимоги про стягнення заборгованості за двома кредитними договорами та одним договором позики. Договір позики за своєю правовою природою є реальним договором. Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. В той час, як, відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, кредитний договір - це договір, за яким банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Тобто, кредитний договір має консенсуальний характер, оскільки на відміну від договору позики набирає чинності з моменту, коли сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов (ч. 1 ст. 638 ЦК). Особливістю консенсуальної природи кредитного договору є те, що законом допускається одностороння відмова від надання або одержання кредиту за вже укладеним договором, що знайшло відображення, зокрема, у ст. 1056 ЦК України та ст. 10, 14, 15 Закону України «Про споживче кредитування». В той же час, консенсуальна природа кредитного договору свідчить лише про те, що договір вважається укладеним з моменту його підписання сторонами, але не свідчить про те, що у позичальника автоматично виник обов`язок повернути кредит та сплатити проценти, у розмірі та на умовах зазначених в договорі, оскільки цей обов`язок є похідним від обов`язку кредитодавця надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором. З досліджених судом доказів судом встановлено, що [PERSON] підписав в електронній формі договір про надання фінансового кредиту № 00890-12/2023 від 01.12.2023, відповідно до якого ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» зобов`язувалося надати йому фінансовий кредит у розмірі 5000,00 грн строком на 360 днів (дата погашення кредиту 24.11.2024), зі сплатою процентів в розрахунку 2,50% в день. Також встановлено, що [PERSON] підписав в електронній формі договір про надання фінансового кредиту № 40172-12/2023 від 25.12.2023, відповідно до якого ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» зобов`язувалося надати йому фінансовий кредит у розмірі 14000,00 грн строком на 120 днів (дата погашення кредиту 22.04.2024), зі сплатою процентів в розрахунку 2,50% в день. Належних та допустимих доказів укладення договору позики № 6796859 від 20.01.2024 позивачем не надано. Висуваючи вимогу про стягнення заборгованості за кредитними договорами та договором позики позивач (кредитор) зобов`язаний довести належними, допустимими, достовірними та, у своїй сукупності і взаємозв`язку, достатніми доказами наявність такої заборгованості, зокрема, факт надання та отримання грошових коштів, розмір заборгованості тощо. Верховний Суд у своїх постановах (зокрема, у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц, від 17 грудня 2020 року у справі №278/2177/15-ц) неодноразово зазначав, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положеннями закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Зокрема, належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором/договором позики можуть бути виписки за картковими рахунками (по кредитному договору). Згідно з правовою позицією, яка була висловлена у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 у справі № 161/16891-15 про стягнення заборгованості за кредитним договором (провадження № 61-517св18), банк зобов`язаний доводити отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір за допомогою первинних документів, оформлених відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до п. 62 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Проте, з досліджених доказів вбачається, що до позовної заяви позивачем не додано жодного доказу, який би підтверджував факт перерахування суми позики/кредиту на рахунок відповідача, вказаний у договорах. В усіх договорах зазначено рахунок позичальника № [NUMBER] хх-хххх-2567. Тобто, позивач фактично не підтвердив належними та допустимими доказами факт виконання первісними кредиторами зобов`язань щодо надання грошових коштів у розмірі визначеному відповідно у кожному з вищезазначених кредитних договорів та договору позики, а, відповідно, і не підтвердив факт виникнення у відповідача [PERSON] обов`язку повернути позику/кредит, сплатити проценти та інші платежі на умовах, визначених у цих договорах. До позовної заяви додані розрахунки заборгованості за спірними договорами, здійснені представником позивача [PERSON] (а.с. 24, 44, 63). Надані позивачем розрахунки заборгованості створені самим позивачем та не є первинними документами, які підтверджують отримання кредиту, користування ним, наявність та розмір заборгованості. Зокрема, розрахунок не містить даних про суми коштів, що сплачені відповідачем в рахунок погашення заборгованості (за наявності), процентну(ні) ставку(и) за якою(ими) нараховувались проценти, період та підстави їх нарахування, наявність чи відсутність нарахувань за понадстрокове користування кредитними коштами, наявність чи відсутність нарахувань неустойки тощо. Інформація зазначена в цих розрахунках заборгованості і самі розрахунки заборгованості, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких вони були складені, не можуть бути належними та допустимими доказами наявності заборгованості, яку позивач просить стягнути з відповідача [PERSON] , про що також зазначає представник відповідача. Таким чином, судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достовірні докази факту існування та розміру заборгованості відповідача [PERSON] : за договором про надання фінансового кредиту № 00890-12/2023 від 01.12.2024 з ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП»; за договором про надання фінансового кредиту № 40172-12/2023 від 25.12.2024 з ТОВ «АВАНС КРЕДИТ»; за договором позики № 6796859 від 20.01.2024. Позивач стверджує, що: - на підставі договору факторингу № 29042024-1 від 29.04.2024 він набув права вимоги до відповідача [PERSON] за кредитним договором № 00890-12/2023 від 01.12.2023; - на підставі договору факторингу №24052024 від 24.05.2024 він набув права вимоги до відповідача [PERSON] за кредитним договором № 40172-12/2023 від 25.01.2023; - на підставі договору факторингу № 11-01/2024 від 11.01.2024 він набув права вимоги до відповідача [PERSON] за договором позики № 6796859 від 20.01.2024. Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. В силу норм ст. 512, 514, 517 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а також в інших випадках, встановлених законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. На підтвердження переходу прав вимоги від первісних кредиторів до позивача, позивач, зокрема, надає, копії витягів (як зазначає позивач у переліку додатків до позовної заяви) з договорів факторингу, які по факту є копіями окремих аркушів відповідних договорів, копію додаткової угоди № 5 від 17.07.2024 до договору факторингу № 11-01/2024 від 11.01.2021, копії актів прийому-передачі реєстру боржників за відповідними договорами факторингу, витяги з реєстру боржників до відповідних договорів факторингу та розрахунки заборгованості. Згідно з п. 1.1 договору факторингу № 29042024-1 від 29.04.2024 за цим договором фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плати за кредитом (плату за управляння кредитом, плату за процентною ставкою) пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту. Перелік боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені в реєстрі боржників, який формується згідно додатку № 1 та є невід`ємною частиною договору. Аналогічного змісту положення містяться у п. 1.1 договору факторингу № 24052024 від 24.05.2024 та у п. 1.1 договору факторингу № 11-01/2024 від 11.01.2024. Відповідно до п. 1.2. договору факторингу № 29042024-1 від 29.04.2024 перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників згідно з додатком № 2, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками акт прийому-передачі реєстру боржників підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною цього договору. В день, коли здійснюється перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників, клієнт зобов`язаний передати фактору інформацію згідно з реєстром боржників в електронному виді за формою наведеною в додатку № 4 до цього договору, на підставі акту прийому-передачі інформації згідно реєстру боржників в електронному вигляді (додаток №5). Аналогічного змісту положення містяться у п. 1.2 договору факторингу № 24052024 від 24.05.2024 та у п. 1.2 договору факторингу № 11-01/2024 від 11.01.2024. Відповідно до п. 1.6 договору факторингу № 29042024-1 від 29.04.2024 права вимоги вважаються прийнятими фактором для здійснення факторингу шляхом підписання ним Акту прийому передачі реєстру боржників (додаток № 2). Аналогічного змісту положення містяться у п. 1.6 договору факторингу № 24052024 від 24.05.2024 та у п. 1.5 договору факторингу № 11-01/2024 від 11.01.2024. Розділ договору факторингу № 29042024-1 від 29.04.2024 та договору факторингу № 24052024 від 24.05.2024 «Визначення термінів, що використовуються у даному Договорі» містить термін «Документація - оригінали документів, що стосуються заборгованостей окремих боржників, які підтверджують дійсність та наявність права грошових вимог клієнта до боржників по заборгованостям, а також є необхідними для пред`явлення вимоги до боржника щодо погашення заборгованості, зокрема: кредитні договори; заяви на пролонгацію кредитного договору; анкети-заяви на отримання кредиту, за наявності; детальні розрахунки заборгованості (простроченої заборгованості та всіх інших платежів) по кредитному договору по кожному платіжному періоду та підставу їх нарахування за період з дня укладення кредитного договору по дату відступлення права вимоги та документи, що підтверджують надання (перерахування) коштів боржникам (надаються на запит фактора в індивідуальному порядку). У розділі договору факторингу № 11-01/2024 від 11.01.2024 «Визначення термінів, що використовуються у даному Договорі» також міститься термін «Документація - оригінали документів, що стосуються заборгованостей окремих боржників, які підтверджують дійсність та наявність права грошових вимог клієнта до боржників по заборгованостям, а також є необхідними для пред`явлення вимоги до боржника щодо погашення заборгованості, зокрема: договори позики; договори, що забезпечують виконання зобов`язань за договором позики (порука, застава, іпотека тощо, за наявності); анкети-заяви на отримання позики; детальні розрахунки заборгованості (простроченої заборгованості та всіх інших платежів) за договорами позики по кожному платіжному періоду та підставу їх нарахування за період з дня укладення договору позики по дату відступлення права вимоги (надається клієнту на запит фактора не пізніше 3 (трьох) робочих днів з дати отримання такого запиту); платіжне доручення, яке підтверджує перерахування коштів на рахунок, вказаний боржником (надається клієнту на запит фактора не пізніше 3 (трьох) робочих днів з дати отримання такого запиту). Тобто, договори факторингу № 29042024-1 від 29.04.2024, № 24052024 від 24.05.2024 та № 11-01/2024 від 11.01.2024 передбачають передання клієнтом вищезазначеної документації фактору, тим більше, що такий обов`язок випливає з норми ч. 1 ст. 517 ЦК України. А у випадку, якщо клієнт цього не зробив, фактор має право вимагали від клієнта надати відповідну документацію. Проте, до позовної заяви позивачем не додано відповідних документів на підтвердження заборгованості відповідача та не заявлено жодних клопотань про витребування відповідних доказів. Крім того, вивчивши копії наданих позивачем так званих витягів з договорів факторингу № 29042024-1 від 29.04.2024, № 24052024 від 24.05.2024 та № 11-01/2024 від 11.01.2024, суд встановив, що позивачем подано лише копії окремих аркушів відповідних договорів факторингу, що не є витягом з документа в розумінні ч. 2 ст. 95 ЦПК України, оскільки не відповідає вимогам щодо оформлення витягів з документів, встановлених чинним законодавством України. Також, належним чином засвідчені копії окремих аркушів договору факторингу не є належним чином засвідченою копією самого документа. З огляду на вищезазначене, суд не приймає надані позивачем копії окремих аркушів договору факторингу як належний, допустимий та достовірний доказ у розумінні ст. 77 - 79 ЦПК України. У акті прийому-передачі реєстру боржників від 29.04.2024 за договором факторингу № 29042024-1 від 29.04.2024 зазначено, що клієнт передав, а фактор прийняв реєстр боржників кількістю (приховано), після чого, з урахуванням пункту 1.2 договору факторингу № 29042024-1 від 29.042024, від клієнта до фактора переходять права вимоги заборгованості від боржників і фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей (а.с. 22). З даного акту прийому-передачі реєстру боржників неможливо встановити, чи передавалося за даним актом право вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 00890-12/2023 від 01.12.2024. Відповідно до наданого позивачем витягу з реєстру боржників від 29.04.2024 до договору факторингу № 29042024-1 від 29.04.2024 заборгованість відповідача [PERSON] , ІПН [NUMBER] , за кредитним договором № 00890-12/2023 складає 20750,00 грн, з яких: 5000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 15750,00 грн - сума заборгованості за відсотками (а.с. 23). У акті прийому-передачі реєстру боржників від 24.05.2024 за договором факторингу № 24052024 від 24.05.2024 зазначено, що клієнт передав, а фактор прийняв реєстр боржників кількістю (приховано), після чого, з урахуванням пункту 1.2 договору факторингу № 24052024 від 24.05.2024, від клієнта до фактора переходять права вимоги заборгованості від боржників і фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей (а.с. 42). З даного акту прийому-передачі реєстру боржників неможливо встановити, чи передавалося за даним актом право вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 40172-12/2023 від 25.12.2023. Відповідно до наданого позивачем витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 24052024 від 24.05.2024 заборгованість відповідача [PERSON] , ІПН [NUMBER] , за кредитним договором № 40172-12/2023 складає 56000,00 грн, з яких: 14000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 42000,00 грн - сума заборгованості за відсотками (а.с. 43). У акті прийому-передачі реєстру боржників № 5 від 17.07.2024 за договором факторингу № 11-01/2024 від 11.01.2024 зазначено, що клієнт передав, а фактор прийняв реєстр боржників кількістю (приховано), після чого, з урахуванням пункту 1.2 договору факторингу № 11-01/2024 від 11.01.2024, від клієнта до фактора переходять права вимоги заборгованості від боржників і фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей (а.с. 61). З даного акту прийому-передачі реєстру боржників неможливо встановити, чи передавалося за даним актом право вимоги до [PERSON] за договором позики № 6796859 від 20.01.2024. Відповідно до наданого позивачем витягу з реєстру боржників № 5 від 17.07.2024 до договору факторингу № 11-01/2024 від 11.01.2024 заборгованість відповідача [PERSON] , ІПН [NUMBER] , за договором позики № 6796859 складає 25500,00 грн, з яких: 8500,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 17000,00 грн - сума заборгованості за відсотками (а.с. 62). Позивачем суду не надані реєстри боржників, право вимоги до яких були відчужені, відповідно, ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» за договором факторингу № 29042024-1, ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» за договором факторингу № 24052024 та ТОВ «МАНІФОЮ» за договором факторингу № 11-01/2024. На цьому наголошує і представник відповідача у наданих письмових поясненнях. Відповідно до п. 1.1 вищезазначених договорів факторингу, реєстр боржників є невід`ємною частиною відповідних договорів факторингу. Надані позивачем витяги з реєстрів боржників до відповідних договорів факторингу не підписано та не засвідчено печатками другої сторони - первісними кредиторами. Фактично додані витяги є документами, що надруковані позивачем та підписані його представником [PERSON] 24.10.2024, на чому також наголошує представник відповідача. Такі докази не відповідають, зокрема, вимогам щодо достовірності доказу, оскільки на підставі наданого позивачем витягу суд позбавлений можливості встановити дійсні обставини справи, а саме, чи дійсно право вимоги до відповідача [PERSON] за відповідними кредитними договорами/договором позики передане від первісних кредиторів ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП», ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» та ТОВ «МАНІФОЮ» до ТОВ «ФК «ЄАПБ» згідно з відповідними реєстрами боржників до договорів факторингу. Представник відповідача слушно зазначає, що надані позивачем витяги не підтверджують наявності заборгованості, її походження і розміру, як і надані позивачем розрахунки заборгованості. Крім того, щодо набуття позивачем на підставі договору факторингу № 11-01/2024 від 11.01.2024 права вимоги до відповідача за договором позики № 6796859 від 20.01.2024, представник відповідача слушно зазначає, що на момент укладення договору факторингу № 11-01/2024 від 11.01.2024 у ТОВ «МАНІФОЮ» не існувало права вимоги до [PERSON] , оскільки договір позики № 6796859, укладення якого теж не доведене позивачем, датований 20.01.2024, тобто датою, пізнішою за дату укладення договору факторингу № 11-01/2024. З комплексного аналізу змісту договору факторингу № 11-01/2024 (зокрема, п. 2.1.6, 2.1.7, 2.2.1-2.2.4 цього договору) вбачається, що за цим договором передбачене відступлення клієнтом прав вимоги, які є дійсними станом на день укладення договору, що відповідає вимогам чинного законодавства України. Цим договором факторингу не передбачена можливість підписання декількох реєстрів боржників протягом певного періоду часу - строку дії договору факторингу. Відповідно до п. 9.2 договору факторингу, цей договір набуває чинності з моменту його укладення сторонами. Зобов`язання, що виникають з цього договору, припиняються їх належним (повним) виконанням. У п. 9.3 договору передбачено, що зміни і доповнення до договору можуть бути внесені виключно шляхом укладення в письмовій формі між сторонами відповідної додаткової угоди, яка підписується уповноваженими представниками сторін, а їх підписи скріплюються печатками сторін. На підтвердження факту набуття права вимоги до відповідача [PERSON] за договором позики № 6796859 позивач також надав копію додаткової угоди № 5 від 17.07.2024 до договору факторингу № 11-01/2024 від 11.01.2024 (а.с. 60). Проте, зі змісту даної додаткової угоди вбачається, що вона, фактично, не вносить «зміни і доповнення» до договору, а констатує погодження сторонами відступлення права вимоги за реєстром боржників № 5 від 17.07.2024 та ціни продажу за цим реєстром, що не передбачене договором факторингу № 11-01/2024. При цьому, у п. 3 додаткової угоди зазначено, що у випадках, не передбачених цією додатковою угодою, сторони керуються положеннями договору (включно з положеннями про те, що «договори позики, право вимоги за якими відступаються фактору в цілому та кожний пункт договорів позики окремо є дійсними» (п. 2.1.6), «На день укладення цього договору…ця заборгованість виникла на законних підставах (незалежно від наявності факту прострочки зобов`язань з боку боржників, але за наявності законних підстав для стягнення заборгованості), що вона повністю не погашена,..» (п. 2.1.7) тощо). Тобто, у будь-якому разі право вимоги до боржника мало існувати на день укладення договору факторингу № 11-01/2024 - 11 січня 2024 року. З досліджених судом наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що позивачем не надано належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження факту укладення [PERSON] договору позики № 6796859 від 20.01.2024, отримання [PERSON] грошових коштів на підставі та на умовах кредитних договорів №00890-12/2023 від 01.12.2023, № 40172-12/2023 від 25.12.2023 та договору позики № 6796859 від 20.01.2024, наявності та розміру заборгованості відповідача за цими договорами, порядку та підстав нарахування відсотків, періоду такого нарахування та процентної ставки, за якою такі нарахування здійснювалися тощо. Також, позивачем не надано належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження факту набуття ТОВ «ФК «ЄАПБ» прав вимоги до відповідача [PERSON] за вказаними договорами. Враховуючи все вищезазначене, суд дійшов висновку, що в позові ТОВ «ФК «ЄАПБ» до [PERSON] про стягнення заборгованості за вищевказаними договорами необхідно відмовити повністю. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed