Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою мотивуючи свої вимоги тим, що 19 січня 2002 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] видано договір купівлі-продажу на частку 62/100 частки домоволодіння в будинку [ADDRESS] . Відповідно до інформації з офіційного сайту Єдиного реєстру нотаріусів приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Чичекова О.А. тимчасово не дії на території України, тому отримати дублікат договору не має можливості. Зазначає, що під час евакуації він втратив оригінал вищезазначеного правовстановлюючого документу. Враховуючи активні бойові дії у Донецькій області, примірники документів, що зберігались у Донецькому обласному державному нотаріальному архіві теж знищені. Вказує, що він набув право власності у встановленому законом порядку, однак не має можливості реалізувати своє право власності у зв`язку з втратою правовстановлюючого документа. На підставі викладеного він звернувся до суду з цим позовом, в якому просив визнати за ним право приватної власності на 62/100 частки домоволодіння загальною площею 82,5 кв.м., житловою площею 43,5 кв.м., яке розташовано за адресою: [ADDRESS] , та належить йому на підставі договору купівлі-продажу Серії АЕІ №434360 від 19 січня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Чичековою О.А. Розпорядженням №1/0/9-22 від 06 березня 2022 року Голови Верховного Суду «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» територіальна підсудність судових справ Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області визначена за Ленінським районним судом м. Дніпропетровська. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2024 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. 06 лютого 2025 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська закрито підготовче провадження у справі з призначенням справи до судового розгляду по суті. Від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, в якій підтримав свої вимоги та просив задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Бастрига С.М. сформував у системі «Електронний суд» заяву в якій просив провести розгляд справи за відсутності представника Маріупольської міської ради Донецької області за наявними матеріалами справи з прийняттям рішення на розсуд суду, проти задоволення позову не заперечує. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання та враховуючи визнання позовних вимог відповідачем, суд дійшов таких висновків. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Судом встановлено, що відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи №3255-5002581807 від 16 лютого 2023 року місце проживання [PERSON] зареєстроване за адресою: [ADDRESS] , а фактичне місце проживання/перебування: [ADDRESS] (а. с. 9). Матеріалами справи підтверджено, що відповідно до відповіді Комунального комерційного підприємства «Міське бюро технічної інвентаризації Маріупольська нерухомість» №04 від 02 січня 2024 року право приватної власності на 62/100 часток домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , станом на 31 грудня 2012 року зареєстровано ККП «Міське бюро технічної інвентаризації Маріупольська нерухомість» за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Чичековою О.А. від 19 січня 2002 року №195, про що видано реєстраційне посвідчення від 22 січня 2002 року та внесено до реєстрової книги за реєстраційним №22859. Загальна площа будинку складає 82,5 кв.м., з яких житлова площа складає 43,5 кв.м. (а. с. 8). В матеріалах справи також наявний договір купівлі-продажу від 19 січня 2002 року, який посвідчено приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Чичековою О.А. та зареєстровано в реєстрі за №145, зі змісту якого встановлено, що [PERSON] та [PERSON] уклали вказаний договір, за умовами якого [PERSON] придбав належні [PERSON] на праві приватної власності 62/100 частки домоволодіння [ADDRESS] на земельній ділянці Маріупольської міської Ради народних депутатів (а. с. 10-11). Як вбачається з відомостей Єдиного реєстру нотаріусів приватний нотаріус Донецької області Чичекова Олена Анатоліївна тимчасово не діє (а. с. 15). Відповідно до реєстраційного посвідчення Маріупольського бюро технічної інвентаризації №22859 від 22 січня 2002 року, домоволодіння розташоване у [ADDRESS] , а саме 62/100 частки зареєстровано за [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 19 січня 2002 року з реєстровим №195 (а. с. 18). Частиною 1 статті 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності у разі, якщо це право не визнається іншою особою, втрачено або відсутній правовстановлюючий документ. Отже, за правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою, по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Відповідно до роз`яснень наведених у пункті 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року №5, з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Частиною 1 статті 321 ЦК України закріплено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. Статтею 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Case of Oneryildis v. Turkey» (справа відкрита за заявою №48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позивачем вірно обрано спосіб захисту свого права. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався і діє на цей час. Пунктом 7 статті 1-1 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (тимчасово окупована територія) - це частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких збройні формування Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації Російської Федерації. Адміністративна межа між тимчасово окупованою територією та іншою територією України визначається Кабінетом Міністрів України (абз. 1 ч. 2 ст. 3 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»). Так, з 24 лютого 2022 року, тобто з початку повномасштабного вторгнення Російської Федерації в Україну на території Донецької області відбувалися активні бойові дії, а відповідно до переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 25.04.2022, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №75 від 25 квітня 2022 року, з 25 квітня 2022 року Маріупольська міська територіальна громада Маріупольського району Донецької області визнана тимчасово окупованою територією. На час розгляду справи відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №309 від 22 грудня 2022 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України №1668/39004 від 23 грудня 2022 року, до тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України відноситься вся територія Маріупольського району Донецької області. Отже, під час судового розгляду судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником 62/100 частки домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , однак втратив правовстановлюючий документ, який засвідчує право власності на вказане нерухоме майно, у зв`язку з військовою агресією рф проти України, оскільки в Україні введено воєнний стан, який станом на теперішній час не скасовано та беручи до уваги, що на час розгляду справи до тимчасово окупованих територій України відноситься вся територія Маріупольського району Донецької області, і відсутність документу, що засвідчує право власності позивача на частину будинку позбавляє його змоги підтвердити своє право власності на вищевказане нерухоме майно та можливості розпорядитись своєю власністю на власний розсуд. З огляду на наведене, встановивши та проаналізувавши обставини справи, дослідивши наявні у справах докази, оскільки позивач в іншій спосіб, окрім як звернутися з позовом до суду про визнання за ним права власності на нерухоме майно, захистити своє порушене право не має можливості, суд вважає, що існують підстави для визнання за позивачем права власності на належну йому частку нерухомого майна. Таким чином, підсумовуючи наведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими і підлягають задоволенню в повному обсязі. При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір, але в своїй позовній заяві не зазначено, що він бажає стягувати сплачений судовий збір з відповідача, тому сплачений позивачами судовий збір не підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: approved