Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-26 00:00:00

1.Описова частина У серпні 2024 року [PERSON] та [PERSON] (надалі за текстом також - позивач 1 та позивач 2 або разом позивачі) в інтересах яких діє представник - адвокат Шипіцин Олександр Володимирович, звернулися до суду з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] (надалі за текстом також - відповідач 1 та відповідач 2 або разом відповідачі), третя особа Приватний нотаріус КМНО Литвиненко Яна Олександрівна з такими позовними вимогами: -визнати недійсним договір дарування квартири від 22.02.2024, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвиненко Яною Олександрівною, зареєстровано в реєстрі № 183; -вселити [PERSON] та [PERSON] в двокімнатну квартиру, загальною площею 45,1 кв.м., житловою площею 28 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; -стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] безпідставно отримані грошові кошти в сумі 10 000,00 гривень; -стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] судові витрати, які складаються з витрат на сплату судового збору у розмірі 2 422,40 гривень та витрат по сплаті професійної правничої допомоги у розмірі 20 000,00 гривень; -стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати, які складаються з витрат на сплату судового збору у розмірі 3 633,60 гривень та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 гривень та на користь [PERSON] витрат по сплаті професійної правничої допомоги у розмірі 10 000,00 гривень. 1.1. Стислий виклад позиції позивачів Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] та [PERSON] були подружжям. У 2002 році [PERSON] запропонував [PERSON] та [PERSON] переїхати до належної йому на праві приватної власності квартири [ADDRESS] . У 2005 році [PERSON] зареєстрував місце проживання позивачів у вказаній квартирі. Після розірвання шлюбу у 2013 позивачі продовжували проживати у квартирі [ADDRESS] ; сплачували за спожиті комунальні послуги; робили поточні ремонти квартири; придбавали меблі та побутову техніку. Як стверджують позивачі, з метою їх виселення, [PERSON] подарував вказану вище квартиру своїй новій дружині [PERSON] на підставі договору дарування від 22.02.2024, зареєстрованого в реєстрі за №183. Новий власник квартири відповідач 2 - [PERSON] , самовільно змінила замки на вхідних дверях квартири, позбавивши тим самим позивачів можливості безперешкодно користуватися житлом. 27.03.2024 [PERSON] надала позивачам новий ключ від квартири; водночас, заявивши вимогу про оплату за користування квартирою у розмірі 10 000,00 гривень та повідомила позивачів, про необхідність здійснення ними пошуку нового житла протягом одного місяця. Позивачі були змушені залишити квартиру [ADDRESS] та тимчасово проживають у знайомих. В обґрунтування позовних вимог, позивачі вказують, що оспорюваний договір дарування квартири від 22.02.2024 було укладено [PERSON] без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, а з метою створення умов для виселення позивачів та подальшого продажу квартири, тобто такий договір є фраудаторним правочином. Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку. Відповідач 2 не зверталась до суду з позовом про визнання позивачів такими, що втратили право користування спірною квартирою, зняття позивачів з місця реєстрації під час розгляду справи №752/3474/22 не позбавляє їх права користування спірним майном як членів сім`ї відповідача 1. Грошові кошти у розмірі 10 000,00 гривень були сплачені [PERSON] відповідачу 2 без достатньої правової підстави, а тому підлягають поверненню. 1.2. Стислий виклад позиції відповідачів Відповідачі позовні вимоги не визнають, у задоволенні позову просять відмовити у повному обсязі. У відзиві поданому адвокатом Западнюк Наталією Іллівною в інтересах відповідача 2 - [PERSON] вказується на безпідставність позовних вимог, оскільки спірна квартира [ADDRESS] належить їй на підставі договору дарування. Відповідач 2 стверджує, що [PERSON] постійно втручається в особисте життя свого колишнього чоловіка - відповідача 1, звертаючись до суду з безпідставними позовними вимогами; обраний позивачами неналежний спосіб захисту прав є самостійною підставою для відмови у позові. Відповідач 2 також стверджує, що позивачі привели спірну квартиру у непридатний для проживання стан; несвоєчасно сплачували за спожиті комунальні послуги в результаті чого утворилася заборгованість у розмірі 4 000,00 гривень, яка була сплачена відповідачем 2; грошові кошти у розмірі 10 000,00 гривень були сплачені позивачем 1 в рахунок орендної плати за користування спірною квартирою; відповідач 2 просить відмовити у задоволені позову. У відзиві поданому адвокатом Западнюк Наталією Іллівною в інтересах відповідача 1 - [PERSON] вказується, що спірна квартира належала відповідачу 1 на підставі свідоцтва про право на спадщину; відповідно до приписів законодавства власник має право безперешкодно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю; [PERSON] вирішив подарувати належну йому квартиру своїй дружині [PERSON] ; в квартирі [ADDRESS] проживають відповідачі, а тому спільне проживання з відповідачами є неможливим; відповідач 1 просить відмовити у задоволені позову. 1.4.Процесуальні дії у справі Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.08.2024 головуючим суддею у справі визначений суддя Голосіївського районного суду міста Києва Чекулаєв С.О. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 07.08.2024 відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 06.09.2024. 14.08.2024 до суду від представника позивачів - адвоката Шипіцина Олександра Володимировича надійшла заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 16.08.2024 у задоволені заяви про забезпечення позову відмовлено. У підготовчому судовому засідання оголошено перерву до 02.10.2024. 17.09.2024 до суду надійшов відзив на позовну заяву від [PERSON] . 18.09.2024 до суду надійшов відзив на позовну заяву від [PERSON] . 26.09.2024 до суду надійшла відповідь на відзив. 26.09.2024 від третьої особи, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Литвиненко Яни Олександрівни надійшла заява про розгляд справи без її участі. 02.10.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 20.11.2024. У судовому засіданні 20.11.2024 оголошено перерву до 15.01.2025. У судовому засіданні 15.01.2025 оголошено перерву до 19.02.2025. У судовому засіданні 19.02.2025 суд дослідив зібрані у справі докази, вислухав та оцінив виступи учасників справи у судових дебатах та оголосивши про перехід до стадії ухвалення судового рішення повідомив час його проголошення - 27.02.2025. Вступна та резолютивна частини рішення проголошена 27.02.2025. 2.Мотивувальна частина 2.1.Фактичні обставини, встановлені судом [PERSON] перебувала у шлюбі з відповідачем 1 - [PERSON] , який був розірваний у 2013 року. Позивач 1 та відповідач 1 мають спільну доньку - [PERSON] , [INFO] (позивач 2), що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.115). [PERSON] у 2004 році набув право власності у порядку спадкування на квартиру [ADDRESS] , що підтверджується наявною в матеріалах справи копією Свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.06.2004, зареєстрованого в реєстрі за №7-1235 (а.с.228). Відповідач 1 - [PERSON] у 2005 році зареєстрував місце проживання позивачів, як членів своєї сім`ї, у квартирі [ADDRESS] . Згідно довідки КП «Житлово-Експлуатаційна організація - 103 Голосіївського району» від 18.07.2014 (а.с.122) у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] (з 14.11.1989), [PERSON] (з 27.09.2005) та [PERSON] (з 27.09.2005). Після розірвання шлюбу позивачі продовжили проживати у квартирі [PERSON] , так як не мали іншого житла. У лютому 2022 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] та [PERSON] про зняття їх з реєстраційного обліку та визнання такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 26.04.2023 у справі №752/3474/22, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 06.12.2023, в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] відмовлено. Відмовляючи у позові [PERSON] у справі №752/3474/22 суд виходив з того, що вважав встановленими факти, що [PERSON] (колишня дружина) та [PERSON] (донька) мають зареєстроване місце проживання у вказаній вище спірній квартирі. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний 12.11.2013 року на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва. Звертаючись до суду із позовом, [PERSON] посилався виключно на той факт, що відповідачі не є власниками житла а тому підлягають виселенню із нього. Водночас, на думку суду, заявлена обставина не була підставою для задоволення позовних вимог. Згідно Акта опитування сусідів про підтвердження факту проживання осіб від 29.06.2023 (а.с.20) вбачається, що позивачі [PERSON] та [PERSON] проживали у квартирі [ADDRESS] з листопада 2002 року по дату складення цього Акта. Відповідно до наявних в матеріалах справи квитанцій вбачається, що [PERSON] здійснювала оплату комунальних послуг (централізованого водовідведення гарячої води, централізованого постачання холодної води, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, утримання будинку і прибудинкової території та вивезення побутових відходів) за період з липня 2022 року по квітень 2024 року. Як стверджує позивач 1, під час розгляду справи №752/3474/22 їй стало відомо, що 03.03.2023 вона та її дочка - [PERSON] були зняті з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] на підставі підпункту 50 пункту 5 Постанови Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 № 265, а саме за заявою власника житла про зняття осіб із задекларованого/зареєстрованого місця проживання. У липні 2023 року позивачі [PERSON] та [PERSON] , в особі представника [PERSON] , звернулися до Голосіївського районного суд м. Києва із позовом до [PERSON] , Голосіївської районної в м. Києві Державної адміністрації, Департаменту з питань реєстрації (Київської міської державної адміністрації) про визнання права користування житловим приміщенням ( [ADDRESS] .), права декларування реєстрації місця проживання, зобов`язання вчинити певні дії. Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 15.01.2024 у справі №752/14778/23, яке було залишено без змін постановою Київського апеляційного суду 16.12.2024 (копію постанови долучено до матеріалів справи за клопотанням представника відповідачів у судовому засіданні 15.01.2025), у задоволені позову [PERSON] та [PERSON] було відмовлено з підстав обрання неналежного способу захисту. 22.02.2024 [PERSON] на підставі Договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвиненко Яною Олександрівною, зареєстрованого в реєстрі № 183 (а.с.34-35), передав у власність [PERSON] спірну квартиру [ADDRESS] . Згідно наявної в матеріалах справи копії Витягу з Державного реєстру речових прав (індексний номер: 367010444) від 22.02.2024 власником квартири [ADDRESS] є відповідач 2 - [PERSON] на підставі Договору дарування від 22.02.2024, зареєстрованого за №183. 27.03.2024 позивач 1 - [PERSON] звернулася до поліції з повідомленням, про те, що відповідач 2 намагається здійснити проникнення до спірної квартири. У письмових поясненнях [PERSON] , наданих начальнику Голосіївського УП ГУ НП України в м. Києві (а.с.39-40), підтверджений той факт, що 27.03.2024 відповідач 2 викликала майстрів для заміни замків на вхідних дверях квартири [ADDRESS] та здійснила вхід до вказаної квартири. 27.03.2024 позивач 1 - [PERSON] та відповідач 2 - [PERSON] склади спільну розписку згідно якої позивач 1 зобов`язувалася до 29.03.2024 виселитися із спірної квартири за адресою: [ADDRESS] , водночас, відповідач 2 висловила можливість укладення із позивачем 1 договору оренди спірної квартири строком на один місяць, за умови погодження орендної плати у розмірі 10 000,00 гривень. 30.03.2024 відповідач 2 - [PERSON] склала розписку про те, що вона отримала від позивача 1 - [PERSON] грошову суму у розмірі 10 000,00 гривень, в якості орендної плати за квартиру [ADDRESS] і також як оплату за спожиті комунальні послуги (а.с.45). Як стверджують позивачі і це не заперечується відповідачами, [PERSON] та [PERSON] були змушені виселитися із спірної квартири 21.04.2024 та на цей час не мають постійного місця проживання. 2.2. Мотиви, з яких виходить суд при ухвалені рішення та застосовані норми права Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). 2.2.1. Стосовно вимоги про визнання недійсним Договору дарування квартири від 22.02.2024 суд зазначає наступне. Суд встановив, що 22.02.2024 відповідач 1 - [PERSON] на підставі Договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвиненко Яною Олександрівною, зареєстрованого в реєстрі № 183, передав у власність відповідача 2 - [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Згідно пункту 5 Договору дарування квартири від 22.02.2024, дарувальник свідчить, що вказана в договорі квартира (її частина/частка) до цього часу нікому не продана, не подарована, не відчужена іншим способом, не заставлена, в спорі не перебуває, під забороною (арештом) та у заставі, в податковій заставі не перебуває, договорів оренди (користування, найму), сервітуту щодо відчужуваного нерухомого майна на момент укладення цього договору немає, треті особи не мають переважних прав на неї, квартира як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не передана, будь-яким чином права дарувальника на розпорядження квартирою не обмежені. Позивачі стверджують, що вказаний Договір дарування був укладений відповідачем 1 виключно з метою виселення позивачів з квартири, шляхом зміни титульного власника, незважаючи на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26.04.2023 у справі №752/3474/22. Таким чином, позивачі визначають укладений Договір дарування квартири від 22.02.2024 як фраудаторний правочин, що у позаконкурсному оспорюванні кваліфікується як фіктивний, тобто вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли би порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.10.2020 в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.02.2021 в справі № 754/5841/17 (провадження № 61-17966св19) вказано, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). Правочином, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним правочином), може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин. Застосування конструкції «фраудаторності» при односторонньому правочинові має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати односторонній правочин як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься те, що внаслідок вчинення одностороннього правочину відбувається унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг майна. У справі, що розглядається, суд не встановив, того, що оспорюваний Договір дарування квартири був кладений відповідачем 1 на користь відповідача 2 з метою уникнення звернення стягнення на таке майно, чим порушено права позивача як кредитора. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Отже, суд наголошує, що у справах про оспорювання договору за позовом особи, яка не є його стороною, спершу потрібно встановити, яким чином договір порушує (зачіпає) її права та законні інтереси. Позивачі не є сторонами оспорюваного Договору дарування квартири та не є власниками (співвласниками) спірної квартири, проте вважають, що його укладення порушує їх права на користування вказаною квартирою. Разом з тим, речове право на чужу річ, до якого належить і право користування, є обтяженням права власності, яке обов`язкове як для власника майна, так і для інших осіб. Перехід права власності на майно до іншої особи не є підставою для припинення обмежених речових прав на це майно, тобто, сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений (частини шоста статті 403 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України). Відповідач 2 - [PERSON] набула право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі оспорюваного Договору дарування, водночас, жодних доказів того, що воля сторін Договору дарування квартири не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених цим правочином, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна чи завдання шкоди позивачам до суду не надано. Згідно положень частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Враховуючи, що з наявних у справі матеріалів не вбачається ознак фіктивності укладеного оспорюваного договору дарування квартири, а також не встановлено обставин, які свідчили б про порушення прав позивачів в результаті укладення вказаного правочину, суд дійшов до висновку, що позовна вимога про визнання недійсним договір дарування квартири від 22.02.2024 задоволенню не підлягає. 2.2.2. Стосовно вимоги про вселення позивачів до спірної квартири суд зазначає наступне. Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей та мають право розпоряджатися цією власністю за своїм бажанням: продавати, дарувати, передавати у спадщину, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з частиною першою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. У частині другій статті 156 ЖК України визначено, що за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї має право заселяти в житлове приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згода власника не потрібна. Частина четверта статті 156 ЖК України встановлює, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, вказані в частині другій статті 64 Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до частини другої статті 64 ЖК України до членів сім`ї наймача відносяться дружина, їх діти і батьки. Членами сім`ї можуть бути визнані й інші особи, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. На підставі наявної в матеріалах довідки КП «Житлово-Експлуатаційна організація -103 Голосіївського району» від 18.07.2014 (а.с.122) суд встановив, що [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані у квартирі [ADDRESS] з 27.09.2005 як члени сім`ї власника квартири. Таким чином, реєстрація позивачів у квартирі, що постійно проживали з відповідачем 1, була здійснена за згодою самого відповідача 1 - [PERSON] , як власника житла, отже, позивачі мають право проживання та користування житлом на законних підставах. Суд зазначає, що припинення сімейних відносин із власником квартири не позбавляє колишнього члена сім`ї права користування жилим приміщенням. Суд встановив, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 26.04.2023 у справі №752/3474/22, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 06.12.2023, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про зняття їх з реєстраційного обліку, визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме спірною квартирою, було відмовлено. Отже, суд, у своєму рішенні від 26.04.2023 у справі №752/3474/22, яке набрало законної сили, фактично підтвердив право позивачів на користування квартирою [ADDRESS] . Суд зазначає, що підставами для виселення за частиною першою статті 116 ЖК України можуть бути факти систематичного руйнування або псування житлового приміщення; використання приміщення не за призначенням; систематичного порушення правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи попередження й громадського впливу виявились безрезультатними. Таким чином, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Будь-яке виселення людини, якщо вона добровільно не бажає звільнити житлове приміщення, допускається виключно на підставах передбачених законом та має відбуватися тільки в судовому порядку. Матеріали справи не містять належних, допустимих та достовірних доказів наявності підстав з якими пов`язується можливість припинення права користування житлом. Надані представником відповідачів фотографії квартири (а.с.215-217) не можуть свідчити про руйнування позивачами спірної квартири, оскільки такі фотографії не відповідають критеріям належності та достовірності доказів. Суд позбавлений можливості встановити час та місце де були зроблені такі фотографії, і що на них зображена саме приміщення квартири [ADDRESS] . Суд встановив, що принаймні з 21.04.2024 позивачі були фактично виселені з квартири [ADDRESS] в якій були зареєстровані та проживали на законних підставах з 27.09.2005. Суд зазначає, що сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи - [PERSON] без оцінки законності виселення позивачів, яке по факту є втручанням у право на житло згідно з статтею 8 Конвенції, щодо пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх. Важливе юридичне значення для правильного вирішення спору у цій справі має факт дослідження обставини того, чи мають позивачі інше житло для проживання, оскільки вони проживали у спірній квартирі близько 19 років. Підтверджена правова позиція, викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 569/4373/16-ц. На підставі Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 06.06.2024 (а.с. 43-44) суд встановив, що [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) та [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) не мають у власності іншого житла. Окрім того, на підставі копії пенсійного посвідчення № [NUMBER] (а.с.46) та довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 01.08.2024 (а.с. 118) суд встановив, що [PERSON] отримує пенсію по інвалідності, є інвалідом 3 групи (загальне захворювання, опорно-рухового апарату). Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі за текстом також - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI (витяги). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47). Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, пункт 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення ЄСПЛ від 27.05.2004 у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). На переконання суду, відповідачі здійснювали прямий тиск щодо виселення позивачів із займаної ними квартири [ADDRESS] ; на підставі заяви відповідача 1 позивачів було знято з реєстрації місця проживання за вказаною вище адресою, а тому позивачі були вимушені покинути це житло. Також суд ураховує, що між сторонами дійсно існує спір щодо вселення позивачів у квартиру [ADDRESS] , адже представник відповідачів, адвокат Западнюк Наталія Іллівна неодноразово наголошувала на небажанні своїх довірителів аби [PERSON] та [PERSON] повернулись жити в цю квартиру. Разом з тим у спірних правовідносинах права відповідача 2 - [PERSON] як власника спірного житла захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Аналіз положень статей 64, 150, 156 та 162 ЖК України дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватися житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У статті 7 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житловим приміщенням допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої та другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (частина перша статті 402 ЦК України). Право користування чужим майном може бути визначено й щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, в якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. При порівнянні норм ЖК України та ЦК України можна зробити такі висновки. У частині першій статті 156 ЖК України не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Водночас посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника. Статтею 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону. Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи. При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права члена сім`ї власника на користування житлом. Суд, дотримуючись балансу захисту права власності відповідача 2 на квартиру та права користування цим житлом позивачами, які є членом сім`ї колишнього власника житла та які тривалий час проживали та були зареєстрована у спірній квартирі, іншого житла не мають, беручи до уваги, що відповідач 2 перешкоджає вселенню позивачів, які не можуть самостійно (в позасудовому порядку) вселитися та проживати у приміщенні, яке вважають своїм житлом, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимоги про вселення позивачів. Суд повторно звертає увагу на конституційну норму про те, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Внаслідок неможливості вселення в позасудовому порядку до спірної квартири позивачі фактично позбавлені житла, в якому постійно проживали з 2005 року. З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що конституційне право позивачів на житло у спірних правовідносинах переважає над тими негативними наслідками для відповідача 2 - [PERSON] (власника житла), які можуть виникнути. Окрім того, відповідачі мають у своєму користуванні інше житло і фактично проживають у квартирі за адресою [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на праві спільної часткової власності, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.116-117). Суд додатково наголошує, що відповідач 2 не позбавлена права на звернення до суду за захистом своїх прав як власника майна у разі їх порушення позивачами. 2.2.3. Стосовно вимоги про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] безпідставно отриманих грошових коштів в розмірі 10 000,00 гривень суд зазначає наступне. В матеріалах справи міститься розписка [PERSON] від 30.03.2024 про те, що вона отримала від позивача 1 - [PERSON] грошову суму у розмірі 10 000,00 гривень, в якості орендної плати за квартиру [ADDRESS] і також як оплату за спожиті комунальні послуги (а.с.45). 23.05.2024 представник [PERSON] , адвокат Шипіцин Олександр Володимирович надіслав на адресу [PERSON] ( [ADDRESS] ) письмову вимогу (вих.№23-05/2024-1) про повернення вказаних грошових коштів у розмірі 10 000,00 гривень як таких, що були отриманні без достатньої правової підстави (а.с. 123-126). Суд звертає увагу, що у розписці від 30.03.2024 було вказано, що грошові кошти у розмірі 10 000,00 гривень надаються як оплата оренди квартири [ADDRESS] і оплата комунальних послуг за квітень 2024 року. Водночас, згідно частини першої статті 811 ЦК України договір найму житла укладається у письмовій формі. Матеріали справи не містять жодного доказу укладення між [PERSON] та [PERSON] договору оренди спірної квартири. Також матеріали справи не містять жодного доказу наявності заборгованості за комунальні послуги та розміру такої заборгованості. Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина друга статті 1212 ЦК України). Таким чином, оскільки грошові кошти у розмірі 10 000,00 гривень, що були отримані 30.03.2024 [PERSON] від [PERSON] є такими, що були набуті нею без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), у [PERSON] виникло зобов`язання щодо їх повернення. Частиною другою статті 530 ЦК України визначено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. [PERSON] , через свого представника, пред`явила письмову вимогу (вих.№23-05/2024-1 від 23.05.2024) до [PERSON] про повернення безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 10 000,00 гривень, яка була 27.05.2024 доставлена та отримана відповідачем 2 (а.с.126). Водночас матеріали справи не містять доказів виконання [PERSON] обов`язку з повернення вказаних грошових коштів. Оскільки суд дійшов висновку, що зазначені грошові кошти, у розмірі 10 000,00 гривень, є такими, що були отриманні відповідачем 2 від позивача 1 без достатньої правової підстави (є безпідставно набутим майном) і на час розгляду справи у суді не були повернуті, то вимога про стягнення зазначених грошових із [PERSON] є обґрунтованою та підлягає задоволенню. 3. Висновки суду Дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, з урахуванням принципів розумності, пропорційності та справедливості, вирішуючи справу в межах заявлених вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, а саме про вселення [PERSON] та [PERSON] в двокімнатну квартиру, загальною площею 45,1 кв.м., житловою площею 28 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та про стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 10 000,00 гривень. 4.Судові витрати Згідно пункту 12 частини третьої статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За змістом статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно квитанції MONOBANK №13АР-22НК-6350-ОР92 від 30.07.2024 позивач 1 - [PERSON] сплатила судовий збір у розмірі 3 633,60 гривень за дві вимоги немайнового характеру та одну вимогу майнового характеру (стягнення грошових коштів у розмірі 10 000,00 гривень). Згідно квитанції MONOBANK №КМАТ-ТХР1-ОЕТН-945Р від 30.07.2024 позивач 2 [PERSON] сплатила судовий збір у розмірі 2 422,40 гривень за дві вимоги немайнового характеру. З огляду на те, що заявлені позовні вимоги задоволено частково (задоволена одна з двох позовних вимог немайнового характеру про вселення), то на підставі статей 133 та 141 ЦПК України із [PERSON] та [PERSON] підлягає солідарному стягненню на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 1 211,20 гривень. Оскільки позовні вимоги [PERSON] задоволено частково (задоволена позовна вимога немайнового характеру про вселення та окрема вимога до [PERSON] про стягнення грошових коштів) то на підставі статей 133 та 141 ЦПК України із [PERSON] та [PERSON] підлягає солідарному стягненню на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 1 211,20 гривень та додатково із [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 1 211,20 гривень (за задоволену позовну вимогу майнового характеру). Щодо витрат на правову допомогу суд зазначає наступне. Згідно вимог заявлених у позовній заяві, позивачі просять стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] витрати по сплаті професійної правничої допомоги у розмірі 20 000,00 гривень. Окрім цього, окремо заявлена вимога про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] витрат по сплаті професійної правничої допомоги у розмірі 10 000,00 гривень. На підтвердження надання правничої допомоги у визначеному розмірі, до матеріалів справи позивачем долучено: - копію Додаткової угоди № 1 (до договору №15-04/2024 про надання правової допомоги від 15.04.2024) від 20.05.2024 (а.с.121); - копію Додаткової угоди № 1 (до договору №15-06/2024 про надання правової допомоги від 05.06.2024) від 05.06.2024 (а.с.128). Водночас у судовому засіданні 15.01.2025 представником позивачів, до закінчення судових дебатів у справі, зроблено заяву у порядку частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо судових витрат.

Outcome: partial