Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-20 00:00:00

Представник позивачів звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить визнати недійсним (встановити нікчемність) заповіту, вчиненого від імені [PERSON] [INFO] , посвідченого 14.12.2020 державним нотаріусом Червоноградської державної нотаріальної контори Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Стеців Марією Романівною і зареєстрованого в реєстрі за № 2-1083, 2-1084, а також вирішити питання судових витрат. Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , який являється батьком [PERSON] та відповідачки [PERSON] 14.12.2020 (за чотири дні до смерті [PERSON] ) державним нотаріусом Червоноградської державної нотаріальної контори Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Стеців М. Р. було посвідчено заповіт від імені [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 2-1083. № 2-1084. Відповідно до заповіту [PERSON] все своє нерухоме та рухоме майно, яке належало йому на день смерті, так і те, на яке він буде мати законне право після своєї смерті, де б воно не знаходилось та у чому б воно не полягало, заповів своїй дочці від другого шлюбу, відповідачці [PERSON] . Представник зауважив, що заповіт не був підписаний особисто [PERSON] у зв`язку з незадовільним станом його здоров`я. Тому посвідчення заповіту відбувалося в присутності свідків [PERSON] і [PERSON] , а підписаний заповіт був [PERSON] від імені [PERSON] . Представник позивачів вважає, що вищевказаний заповіт має бути визнаний судом недійсним (чи слід встановити його нікчемність) у зв`язку з тим, що він не відповідав і не міг відповідати волі заповідача [PERSON] , оскільки останній перебував у важкому стані після захворювання, який перешкоджав йому усвідомлювати свої дії. Також представник зазначив, що заповіт посвідчений з порушенням вимог щодо його форми та порядку його посвідчення, що згідно ст. 1257, 225 ЦК є підставою для визнання його недійсним (нікчемним). Звертає увагу, що 14.12.2020 [PERSON] при посвідченні заповіту не міг бути в приміщенні Червоноградської ДНК в силу власного важкого захворювання. Відтак, такий заповіт складався і посвідчувався взагалі без участі заповідача та у його відсутності в місці складання заповіту, яке зазначено в тексті заповіту. Отже, враховуючи важкий стан здоров`я [PERSON] , представник вважає, що останній не міг його особисто, як прочитати так і підписати, що підтверджує відсутність у нього вільного волевиявлення. Відтак, зазначені обставини свідчать про недійсність (нікчемність) даного заповіту. Ухвалою від 01.07.2021 у даній справі було відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 04.05.2022 було призначено проведення посмертної судово-психіатричної експертизи. Ухвалою від 20.03.2023 було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду, який неодноразово відкладався, про що постановлялися відповідні ухвали. 31.08.2021 на адресу суду від представника відповідачки адвоката Огорілка Ю. В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник вказав, що позовна заява про визнання заповіту недійсним є повністю надуманою і жодним чином не ґрунтується на чинному законодавстві, оскільки позивач намагається штучно знайти підстави для того аби визнати заповіт недійсним. Згідно ст. 1257 ЦК України\~за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Представник відповідачки вказав, що заповідач 14.12.2020 року оголосив свою волю щодо розпорядження належним йому майном, а саме у випадку його смерті майно бажав заповісти [PERSON] , яка являється його рідною донькою. Також представник відповідачки зауважив, що із [PERSON] (донькою від першого шлюбу) [PERSON] не спілкувався багато років, жодних відносин вона з батьком не підтримувала, не цікавилася його станом здоров`я. Натомість, [PERSON] до дня смерті утримували та доглядали [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] мав чітке та давно сформоване бачення того, кому він буде заповідати своє майно. Відтак, нотаріус без будь-яких сумнівів посвідчила заповіт. Серед іншого представник вказав, що підписання заповіту іншою особою не свідчить про відсутність волевиявлення [PERSON] на заповідання майна своїй доньці. Таким чином, нотаріусом було посвідчено заповіт в межах чинного законодавства. Посилання позивача про те, що в момент посвідчення заповіту [PERSON] не усвідомлював своїх дій є безпідставними, надуманими та не підтверджується жодними доказами. 09.09.2021 від представника позивачів надійшла відповідь на відзив. Представник зазначив, що у відзиві не спростовується обґрунтування позову, його підставності та необхідності задоволення. При цьому, представник наголосив, що у [PERSON] було відсутнє вільне волевиявлення на складання заповіту, оскільки останній не підписував такий заповіт. Крім того, через важкий стан здоров`я [PERSON] , який не дозволяв йому усвідомлювати значення своїх та керувати ними, останній не міг давати будь-кому доручення підписати від його імені. Названі обставини того, що [PERSON] взагалі не був і не міг бути в нотаріальній конторі, де складався оспорюваний заповіт у відзиві не спростовуються. Отже, [PERSON] не тільки не підписував, але й не читав заповіт, що в сукупності свідчить, що цей заповіт укладений з порушенням вимог закону щодо його форми і посвідчення. У судових\~засіданнях представник\~позивача -\~адвокат Бордюк\~М.\~Й.\~просив позовні\~вимоги задовольнити з підстав, заявлених у ньому. При винесенні рішення просив врахувати усі надані до суду пояснення та документи. У судовому засіданні представник відповідачки адвокат Огорілко Ю. В. просив у задоволенні позову відмовити, з підстав його недоведеності належними, допустимими та достовірними доказами. Сторона відповідача наполягала на тому, що [PERSON] при укладенні заповіту був при свідомості та це відповідало його вільній волі та жодним доказом не доведене зворотне. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні суду повідомила, що являється донькою [PERSON] . Пояснила, що коди батько захворів її не було у м. Червонограді, вона знаходилась у м. Києві на роботі. Пригадала, що спілкувалась із батьком по телефону. Проте згодом зауважила, що батько почав погано розмовляти. Дізнавшись про погіршення стану здоров`я батька повернулась у м. Червоноград, проте поки приїхала, то батько вже помер. [PERSON] зауважила, що у неї із батьком були теплі стосунки, батько її дуже любив. Доньку від першого шлюбу батька відповідачка не знає та ніколи не бачила, остання до батька ніколи не приїжджала і з ним не спілкувалася. Відповідачці відомо, що батько сплачував на її утримання аліменти. За припущенням відповідачки, батько склав заповіт на неї, оскільки її брат знаходиться у місцях позбавлення волі, а його син [PERSON] (похресник відповідачки) ще надто малий. Запевнила, що складення заповіту це була свідома, вільна воля батька. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача державний нотаріус Стеців М. Р. повідомила, що 14.12.2020 посвідчувала заповіт, складений [PERSON] . Пригадала, що 11.12.2020 до неї звернулась дружина [PERSON] із проханням оформити договір дарування квартири. [PERSON] пояснила нотаріусу, що чоловік [PERSON] виявив бажання подарувати їй квартиру. [PERSON] повідомила, що чоловік дуже хворий, оскільки переніс інсульт, але усе розуміє. Нотаріус суду пояснила, що хотіла безпосередньо оцінити стан [PERSON] , як заповідача, тому прибула до місця проживання [PERSON] . На вигляд чоловік був дуже хворий, проте у ході конфіденційної розмови чоловік повідомив, що хоче подарувати квартиру дружині. [PERSON] був у цілковитій свідомості та відповідав на запитання. В ході зазначених відвідувань, детально та відверто з ним обговорювались мотиви та наслідки такого оформлення. Проте, згодом виявилось, що пара розлучена, а відтак за укладення договору дарування необхідно платити певний податок. Враховуючи даний факт [PERSON] вирішила ще все добре обміркувати. Медичних довідок про стан здоров`я [PERSON] ніхто не надавав та й вимогу таку нотаріус не ставила. Нотаріус зауважила, що [PERSON] був дієздатний, знаходився у свідомому стані, лише його мова не завжди була зрозумілою. 14.12.2020, у понеділок, [PERSON] , його дружина, підписант та свідки прибули до нотаріальної контори для укладення заповіту. У приміщення нотаріальної контори [PERSON] не заходив, оскільки не міг ходити. Пандуса біля нотаріальної контори не було, перенести чоловіка із автомобіля ніхто не міг. Відтак, [PERSON] перебував у машині. Нотаріус, підійшовши до машини, запитала у [PERSON] , який документ останній бажає оформити: договір дарування чи заповіт. У відповідь [PERSON] повідомив, що хоче укласти заповіт на доньку [PERSON] . Також він підтвердив, що присутні люди йому всі знайомі. Підписантом заповіту був [PERSON] . Свідками були: [PERSON] , [PERSON] . Оформлення та складання тексту заповіту відбувалось у приміщенні нотаріальної контори. Після цього, нотаріус підійшла до автомобіля із роздрукованим текстом заповіту та зачитала його уголос свідкам, підписанту та [PERSON] . На запитання нотаріуса до [PERSON] : чи відповідає все зачитане його волі, останній махнув головою та відповів «так». Заповіт підписував підписант [PERSON] , оскільки спадкодавець повідомив, що сам підписати не зможе. Нотаріус зауважила, що законодавство дозволяє підписувати заповіт свідку. Після погодження свідки повернулись до приміщення нотаріальної контори для підпису документів. В подальшому, [PERSON] винесла до автомобіля заповіт та віддала його [PERSON] . Нотаріус запевнила, що заповіт складений із власної волі [PERSON] . Також під час судового розгляду було допитано ряд свідків. Так, свідок [PERSON] , яка зареєстрована та проживає в [ADDRESS] , суду повідомила, що працює терапевтом у КП «Центральна міська лікарня» Шептицької міської ради. Пригадала, що в реєстратуру лікарні поступив виклик від дружини [PERSON] . Лікарка приїхала на виклик у квартиру, що поблизу ринку у м. Шептицькому. У квартирі була дружина [PERSON] та її чоловік у важкому стані, проте у свідомості. Вимова у нього була нерозбірлива та плутана, руки та ноги були малорухливі. З огляду на зовнішні ознаки хвороби лікар припустила, що у чоловіка стався інсульт, тому вони викликали швидку допомогу. До лікарні свідок його не супроводжувала та більше хворого не бачила. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду повідомила, що у шлюбі із [PERSON] перебувала з 1985 року по 1992 рік , проте після розірвання шлюбу все ж проживали разом за спільною адресою та вели спільне господарство. Від шлюбу у сторін є 2 дітей: син [PERSON] та донька [PERSON] . Також на вихованні у свідка та її колишнього чоловіка перебував онук, син [PERSON] , який на даний час знаходиться у місцях позбавлення волі, а мати онука померла. Також свідок повідомила, що у її чоловіка є ще донька від першого шлюбу (позивачка), проте вона ніколи не признавала батька. Чоловік свідка хворів та мав хронічне захворювання діабет. З часом у чоловіка стало погіршуватись здоров`я. 27.11.2020 свідок викликала швидку допомогу для [PERSON] , у якого різко погіршилось самопочуття, вимова була нерозбірлива та плутана. Виникала підозра на інсульт. У лікарню Лисий прибув при свідомості. Перебував у лікарні чоловік близько 2-ох тижнів. Лікуючим лікарем у відділенні неврології була [PERSON] . Свідок пригадала, що 11 грудня 2020 року [PERSON] виписали із лікарні під нагляд сімейного лікаря. Внаслідок захворювання чоловік перестав ходити, тому свідок просила знайомих допомогти доставити чоловіка додому. До місця проживання чоловіка супроводжували [PERSON] та знайомі чоловіка [PERSON] та [PERSON] . Сімейним лікарем була лікар [PERSON] . Свідок зауважила, що чоловік з лікарні додому повернувся у свідомості та при повному розумі. Із ліків [PERSON] приймав лише препарати від діабету та вітаміни. Внаслідок інсульту [PERSON] не вставав із ліжка, бо не мав сили та мова його була дещо нечітка. Свідок зазначила, що під час лікування у лікарні [PERSON] повідомив свідку, що має бажання заповісти все належне йому майно онукові, проте з урахуванням його віку вирішив заповісти доньці [PERSON] . Відтак, після виписки із лікарні до чоловіка додому прибула нотаріус [PERSON] , з якою останній спілкувався без сторонніх людей. Про що саме спілкувались її чоловік та нотаріус свідку не відомо. Проте, після розмови із [PERSON] нотаріус повідомила, що останній знаходиться при нормальному розумі і вона зрозуміла його прохання. Тому, щоб виконати його волю необхідно було прибути із [PERSON] до нотаріальної контори. Оскільки внаслідок хвороби [PERSON] не міг читати (бо погано бачив) та писати правою рукою, при укладенні заповіту у нотаріуса потрібна була присутність свідків, проте [PERSON] весь час був у свідомості. Через два дні 14.12.2020 [PERSON] разом із чоловіком та свідками [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] прибули до нотаріальної кантори для складення заповіту. Текст заповіту нотаріус зачитувала у присутності свідків, поза приміщенням нотаріальної контори, а саме у автомобілі, у якому привезли її чоловіка, оскільки йому було важко переміщатись. Після оголошення тексту заповіту [PERSON] ствердно злегка махнув головою. Також свідок зауважила, що заповіт був підписаний свідками [PERSON] , [PERSON] та Дзюбинським у приміщенні нотаріальної контори. 17.12.2020 у [PERSON] погіршилось здоров`я, був дуже високий цукор, тому свідок відразу викликала сімейного лікаря. Після огляду сімейний лікар повідомила, що у [PERSON] високий цукор у крові. В подальшому, [PERSON] завезли до лікарні, в якій [INFO] останній помер. Також свідок пригадала, що за два тижні до даної події чоловік потрапив у незначне ДТП, проте травм не отримав, за медичною допомогою не звертався. Допитаний у судовому засіданні [PERSON] повідомив, що являється другом [PERSON] . Із ним свідок товаришує давно та знає, що останній проживав разом із дружиною [PERSON] . За час знайомства свідку відомо лише про одну дружину [PERSON] та його двоє дітей [PERSON] та [PERSON] . Також [PERSON] доглядав та опікувався внуком. Свідок пригадав, що [PERSON] у грудні потрапив у лікарню із підозрою на інсульт. Свідок зазначив, що часто приходив навідувати [PERSON] у лікарню, останній погано себе почував, проте був при свідомості, усе розумів. У ході розмови у лікарні [PERSON] свідку повідомив, що має намір заповісти все належне йому майно онукові [PERSON] . Проте, вважав, що онук малолітній, а тому вирішив заповісти усе майно доньці для того, щоб вона змогла виростити онука. Свідку відомо, що із майна у [PERSON] була квартира та автомобіль із механічними ушкодженнями після ДТП. Також свідок пригадав, що як [PERSON] виписували з лікарні до свідка зателефонувала [PERSON] , яка просила допомогти перемістити чоловіка з лікарні додому. Тому, свідок та ще один його товариш [PERSON] допомогли занести хворого до квартири. Після лікарні [PERSON] не міг вставати та ходити, а після аварії він ще й погано бачив. Тому, на прохання [PERSON] стати свідком при укладенні заповіту свідок погодився. При укладенні заповіту були присутні свідок, [PERSON] , дружина [PERSON] та невідома свідку жінка [PERSON] . По прибуттю до нотаріальної контори дружина [PERSON] покликала нотаріуса до автомобіля, у якому перебував [PERSON] . Нотаріус зачитала заповіт у присутності свідків та [PERSON] . Після чого запитала у [PERSON] чи має він бажання заповісти усе належне йому майно, на що [PERSON] відповів: «так». В подальшому, на запитання нотаріуса: на кого? У відповідь [PERSON] сказав, що доньці [PERSON] . Нотаріус, склавши заповіт, повернулась та зачитала [PERSON] та свідкам повний текст заповіту. Нотаріус спитала, хто має підписати заповіт і він вказав на свідка. Свідок підписував заповіт, оскільки у [PERSON] була нерухома права рука. Після цього усі свідки зайшли у приміщення нотаріальної контори та підписали даний заповіт та розійшлися. Помер [PERSON] у лікарні від інсульту, куди згодом знову потрапив. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що являється дружиною рідного брата [PERSON] . Пригадала, що у грудні, за 3-4 дні до смерті [PERSON] , на прохання [PERSON] була присутня при складанні заповіту [PERSON] . Він був після лікарні, де лежав з інсультом, він не міг ходити, але міг розмовляти. Нотаріус, яка складала та посвідчувала заповіт - це [PERSON] . Свідок повідомила, що цей день крім неї свідками були ще двоє чоловіків - знайомих [PERSON] . Вона зауважила, що [PERSON] увесь час знаходився у машині біля приміщення нотаріальної контори, оскільки після інсульту не міг пересуватися. Свідок запевнила, що [PERSON] був при свідомості, мислив свідомо, на запитання відповідав. До машини підійшла нотаріус і [PERSON] повідомив їй, що хоче скласти заповіт на свою доньку [PERSON] . В подальшому, нотаріус пішла у приміщення нотаріальної контори та повернувшись із надрукованим текстом заповіту у присутності свідків та [PERSON] зачитала в голос текст заповіту. Після цього [PERSON] погодився, що текст заповіту написаний вірно, кивнувши головою. Тому усі присутні свідки, перечитавши заповіт, повернулись у приміщення нотаріальної контори та підписали документи. Свідок зауважила, що у момент укладення заповіту донька [PERSON] [PERSON] перебувала у м. Києві. Свідок запевнила, що [PERSON] беззаперечно хотів заповісти усе своє майно доньці [PERSON] , оскільки її дуже любив. Сумнівів у його волі у свідка не виникає. Також свідок пригадала, що [PERSON] помер у другій половині грудня 2020 року. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомив, що [PERSON] був його другом, з яким він був знайомий вже дуже давно. Він пригадав, що приблизно у 2020 році до нього зателефонував [PERSON] та повідомив йому, що знаходиться у лікарні, оскільки у нього був інсульт. При зустрічі із ним у лікарні [PERSON] повідомив свідку, що хоче скласти заповіт. У лікарні [PERSON] перебував десь приблизно тиждень. Згодом, через 4 дні після виписки, свідок прийшов навідати товариша. [PERSON] знаходився у лежачому стані, пересуватись на ногах не міг та не відчував праву руку. Розмовляв [PERSON] нечітко. [PERSON] свідку повідомив, що хоче скласти заповіт, оскільки дуже погано себе почуває. Тому свідка попросили допомогти завести [PERSON] до нотаріальної контори. В подальшому, до будинку приїхав автомобіль, до якого із квартири знесли [PERSON] , оскільки останній пересуватись сам не міг. До нотаріуса [PERSON] прибули разом із Дзюбинським, [PERSON] та його дружиною [PERSON] . По прибуттю нотаріус підійшла до автомобіля і запитала у [PERSON] чи бажає останній скласти заповіт. [PERSON] , кивнувши головою, затяжною мовою повідомив, що хоче скласти заповіт на доньку [PERSON] . Хоча [PERSON] говорив трохи нерозбірливо, проте усі його волю зрозуміли. Приблизно через 20 хвилин нотаріус повернулась до автомобіля із надрукованим текстом заповіту та прочитала його уголос. Текст заповіту [PERSON] не читав лише слухав, оскільки погано бачив. Після чого, на запитання нотаріуса чи все записано вірно [PERSON] кивнув головою. Заповіт підписував [PERSON] , оскільки [PERSON] лише йому довіряв. В подальшому, усі свідки перечитали заповіт та у приміщенні нотаріальної контори підписали документи. Свідок зазначив, що [PERSON] усе добре розумів, говорити він міг, лише його мова була затяжна, важко йому було розмовляти. Сумнівів щодо бажання [PERSON] скласти заповіт на користь доньки [PERSON] у свідка не виникало. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомила, що являється лікарем невропатологом та працює у КП «Центральна міська лікарня Червоноградської міської ради». Пригадала, що близько 4 роки тому (2020 рік) лікувала важко хворого [PERSON] , який після інсульту дещо втратив зір. Під час перебування у лікарні до хворого постійно приходила колишня дружина [PERSON] разом з онуком. Про заповіт дружина не згадувала. Свідок зазначила, що [PERSON] виписували у стабільному стані, оскільки тиск був нормалізований та аналізи були в межах норми. Проте, повністю вилікуватись хворий уже не міг та подальших прогнозів розвитку хвороби ніхто не надавав. У виписці [PERSON] зазначено, що за час лікування зняли гострий стан захворювання. Разом із тим, після інсульту пацієнт дещо втратив зір. Свідок не пригадує, як пацієнт реагував на оточуючих та хто саме забирав його із лікарні. Разом із тим, ознайомившись із історією хвороби, підтвердила те, що при виписці із лікарні [PERSON] знаходився у свідомому стані. Допитаний у судовому засіданні експерт [PERSON] повідомив, що був доповідачем при складенні та проведенні експертизи. Пояснив, що встановити експертами у якому стані перебував [PERSON] під час підписання заповіту не вдалося через відсутність достатніх доказів та даних. Із медичних документів для проведення експертизи експерти мали одну виписку із лікарні, з якою встановлено, що [PERSON] після лікування повернувся у хорошому стані. Проте, при виписці із лікарні вдруге достатніх даних чи показів свідків для встановлення дієздатності [PERSON] немає. Причиною смерті [PERSON] був ішемічний інсульт, набряк головного мозгу. Як саме вплинула дана хвороба на психічний стан [PERSON] експерт відповісти не міг, оскільки це залежить від індивідуальних особливостей організму людини. Станом на час смерті після інсульту у [PERSON] були зорові розлади. Відтак, відповісти чітко на поставлене питання у ході експертизи не вдалося. На основі зібраних матеріалів у висновку експерта зазначено припущення щодо перебування [PERSON] у стані не розуміння на момент укладення правочину. Натомість, у [PERSON] був певний рівень свідомості, оскільки під час виписки останнього було встановлено покращення стану здоров`я. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] (до одруження [PERSON] ), [INFO] , являється донькою [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 12.01.1982 (т. 1 а. с. 11). Із свідоцтва\~про народження\~серії [NUMBER] \~від 05.11.2004\~вбачається,\~що відповідачка\~ [PERSON] \~(після\~одруження [PERSON] ) народилась [INFO] , а її батьками є [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а. с. 140). З 13.11.1985 [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який було розірвано на підставі рішення суду у справі № 2-109 від 05.06.1992, а рішенням у справі №2-107 від 27.01.1992 вирішено стягувати з [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] та доньки [PERSON] (т. 1 а. с. 170-173). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 22 грудня 2020 року [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] (т 1 а. с. 141). [INFO] [PERSON] , [INFO] , на випадок смерті зробив розпорядження (заповіт), відповідно до якого все нерухоме та рухоме майно, яке до дня його смерті виявиться належним [PERSON] , у чому б таке не полягало, де б воно не знаходилося як набуте до написання заповіту, так і отримане після його посвідчення до моменту смерті, заповів [PERSON] , [INFO] . Цей заповіт складений і підписаний в приміщенні Червоноградської державної нотаріальної контори, яка знаходиться за адресою: місто Червоноград, вулиця Шептицького. будинок 12 у двох примірниках. Заповідач підтвердив, що він отримав від нотаріуса всі роз`яснення стосовно заповіту, що посвідчується. Ніяких доповнень і змін до викладеної волі у цьому заповіті немає. У присутності нотаріуса заявив, що він не позбавлений дієздатності, під опікою і піклуванням не перебуває, не страждає захворюваннями, що перешкоджають усвідомити суть цього заповіту, а також відсутні будь-які обставини, що змушують зробити заповіт, таким що не відповідає дійсній волі заповідача. Заповіт, що посвідчується, відповідає дійсній волі заповідача, заперечення відсутні. У зв`язку з незадовільним станом здоров`ям [PERSON] , на його особисте прохання та в його присутності, після прочитання заповіту вголос, виходячи з його особистого волевиявлення текст заповіту підписано гр. [PERSON] , [INFO] . Заповіт записаний нотаріусом зі слів [PERSON] та повністю прочитаний уголос заповідачу до його підписання у присутності свідків: [PERSON] , [PERSON] . Особи заповідача та свідків встановлено, їх дієздатність перевірено. Даний заповіт складений та посвідчений нотаріусом Стеців М. Р. та зареєстрований в реєстрі за № 2-1083. 2-1084 ( т. 1 а. с. 127). Відповідно до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №63172211 від 14.01.2021 було відкрито спадкову справу та у спадковому реєстрі наявний чинний заповіт №66931746, складений [PERSON] на майно, який посвідчений та зареєстрований 14.12.2020 державним нотаріусом Червоноградської державної нотаріальної контори (т.1 а. с. 142). Згідно із витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 63172244 від 14.01.2021 спадкова справа зареєстрована у Спадковому реєстрі за №67059316 та у нотаріуса за № 6/2021 (т. 1 а. с. 144). Відповідно до свідоцтва на право власності на квартиру /будинок № [NUMBER] від 07.12.1998, виданого згідно з рішенням №115 від 07.12.1998 бюро приватизації Державного підприємства управління Червоноградського житлово-комунального господарства, квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 45,3 кв2, належала на праві приватної власності [PERSON] (т. 1 а. с. 145). Із довідки про склад сім`ї №268 від 14.01.2021 вбачається, що у квартирі [ADDRESS] зареєстровані 3 осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (т. 1 а. с. 141 на звороті). Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER] від 13.05.2008 [PERSON] належав транспортний засіб марки ВАЗ 211540, д.н.з. [NUMBER] (т. 1 а. с. 146). Із заяви [PERSON] №16 від 14.01.2021 та заяви [PERSON] №457 від 26.05.2021, що долучені до спадкової справи № 6/2021, останні повідомляють нотаріуса про бажання отримати спадщину після смерті батька [PERSON] (Т. 1 а. с. 136, 148). Із витягу з медичної карти стаціонарного хворого №10353 [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні у КП "ЦМЛ ЧМР" з 27.11.2020 по 11.12.2020 у неврологічному відділенні. У витязі зазначено діаноз: гостра ішемія обох півкуль мозочка та двох потиличних часток з зоровими розладами та порушенням статико-координаторної функції. Гіпертонічна хвороба ІІІ ст. 2 ст., ризик IV, цукровий діабет II тип. Виписаний додому з поліпшенням та з подальшою рекомендацією спостереження сімейного лікаря (т. 1 а. с. 21). Також судом було оглянуто в судовому засіданні оригінал медичної карти стаціонарного хворого [PERSON] № 10353, з якої встановлено, що при поступленні у лікарню [PERSON] оглядався лікарем та ним були описані такі симптоми: заторможеність, порушення мови та когнітивні розлади в останнього. Також лікарем приймального відділення було відмічено, що [PERSON] близько тижня перед госпіталізацією потрапив в ДТП. За час перебування на лікуванні у записах лікуючого лікаря (щоденники), які містяться у медичній карті, в описах стану [PERSON] щоразу було відмічено підвищення артеріального тиску, відмічались скарги на порушення зору, головні болі та простежувалась елементи дизартрії. Разом з тим, впродовж лікування у стані [PERSON] простежувалась позитивна динаміка, останній перебував в свідомості, був орієнтований, на фоні лікування особисто відмічав покращення та поліпшення зору. За час перебування [PERSON] 27.11.2020 останньому проводилось інструментальне обстеження комп`ютерна томографія голови. Крім того, із медичної карти стаціонарного хворого Червоноградської ЦМЛ №10992, оригінал якої також був оглянутий в судовому засіданні, було встановлено, що [PERSON] в період з 17.12.2020 по 18.12.2020 перебував на лікування у неврологічному відділенні міської лікарні та помер [INFO] . Із протоколу паталогонатомічного дослідження № 393 від 21.12.2020, який був наданий Червоноградською патологоанатомічною лабораторією Львівського обласного патологоанатомічного бюро на адвокатський запит вбачається, що причиною смерті [PERSON] , окрім ішемічного інсульту обох півкуль мозочка та лівої потиличної частки головного мозку, також був набряк головного мозку (т. 1 а. с. 18, 22-23). Із висновку судово психіатричного експерта №709 від 14.12.2022 вбачається, що із сукупного аналізу наданих об`єктів експертизи (матеріали цивільного провадження, медична документація) експертам дає змогу припустити, що [PERSON] на час укладення правочину міг перебувати у стані порушеної свідомості. Таке експертне припущення випливає з наступного: під час поступлення при першому епізоді лікування [PERSON] самостійно підписав повідомлення щодо згоди обробки його персональних даних (27.11.2020), однак, при укладенні оспорюваного заповіту (через 17-ть днів) його заповіт був підписаний довіреною особою в присутності свідків. Разом з тим, при виписці з лікарні [PERSON] , як вказано у медичній документації з поліпшенням (11.12.2020), у діагнозі не фігурують виражені розлади функціонування опорно-рухової системи (парези, паралічі рук), які б унеможливлювали здатність [PERSON] самостійно підписатись. Вдруге на лікування [PERSON] поступив у важкому стані (через 3 дні після укладення заповіту). Дані інструментальних обстежень (КТ головного мозку), клінічна картина хворобливого стану свідчать на користь негативної динаміки перебігу хвороби, тому виникає певна невизначеність щодо встановлення психічного стану [PERSON] на час укладення заповіту. Разом з тим, інших переконливих даних щодо психічного стану [PERSON] у цей період немає. Відповідно, у зв`язку з недостатністю даних про психічний стан [PERSON] на момент укладення ним заповіту, відповісти на поставлене запитання не надається можливим. У зв`язку з недостатністю даних про психічний стан [PERSON] на момент укладення ним заповіту, відповісти на поставлене запитання не надається можливим (т. 1 а. с. 241-248). Представник позивачів просить визнати недійсним (встановити нікчемність) заповіту, складеного від імені [PERSON] , [INFO] , посвідченого 14.12.2020 державним нотаріусом Червоноградської державної нотаріальної контори Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Стеців Марією Романівною і зареєстрованого в реєстрі за № 2-1083, 2-1084. При ухваленні рішення суд керується наступним. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Відповідно до частини першої статті 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України). Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування\~здійснюється за заповітом або за законом. Згідно із частиною першою статті 1223 ЦК України право\~на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У статті 1233 ЦК України\~визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Як вказано у частинах першій та другій статті 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування. У постанові Верховного Суду від 09 червня 2022 року в справі № 369/1913/17 (провадження № 61-12004св21) вказано, що: «право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну, скасування. Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Здійснення права на заповіт не пов`язується законом з місцем проживання та перебування заповідача. Під час посвідчення заповіту нотаріусом має бути дотримано порядок його посвідчення». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2018 року в справі № 756/14304/15-ц (провадження № 61-11896св18) зроблено висновок по застосуванню частини другої\~статті 1257 ЦК України\~та вказано, що "для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених\~ЦК України". Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України),\~\~загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення. У частині першій статті 1257 ЦК України встановлено правило про нікчемність заповіту, складеного з порушенням вимог ЦК України щодо особи заповідача, а також заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Так, відповідно до ст. 1257 ЦК України \~заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Статтею\~1247 ЦК України передбачено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Верховний Суд у постанові від 22 січня 2020 року (справа № 674/461/16-ц) зазначив, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами. Якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа.\~Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє (частина четверта статті 207 ЦК України). У постанові Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі № 755/8686/17 (провадження № 61-8444св19) зазначено, що аналіз абзацу 1 частини четвертої\~\~статті 207 ЦК України\~свідчить про те, що у певних випадках допускається підписання правочину іншою особою, якщо сторона правочину має різного роду вади, що заважають їй це зробити. У цьому разі порядок підписання іншою особою правочину регламентується частиною четвертою\~статті 207 ЦК України. Особа, яка підписує правочин (рукоприкладник), сама не є стороною правочину. Жодних прав і обов`язків щодо правочину, який нею підписується, в неї не виникає. Її роль зводиться виключно до заповнення певної вади особи, яка є стороною правочину. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбутися при свідках (абзац 3 частини другої статті 1248 ЦК України). За частиною третьою статті 1253 ЦК України у випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. Аналогічні положення щодо посвідчення заповіту містяться в\~Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5. Так, судом на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів було встановлено, що [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] . Останній 14 грудня 2020 року зробив розпорядження та на випадок своєї смерті заповів все своє майно [PERSON] , [INFO] . У зв`язку з незадовільним станом здоров`ям [PERSON] , на його особисте прохання та в його присутності, після прочитання заповіту вголос, виходячи з його особистого волевиявлення текст заповіту було підписано гр. [PERSON] , [INFO] . Заповіт записаний нотаріусом зі слів [PERSON] та повністю прочитаний уголос заповідачу до його підписання у присутності свідків: [PERSON] , [PERSON] . Даний заповіт складений та посвідчений нотаріусом Стеців М. Р. та зареєстрований в реєстрі за № 2-1083. 2-1084. Зазначені обставини підтверджено особистими поясненнями нотаріуса [PERSON] та показаннями свідків, які були присутні при складенні та посвідченні заповіту. Також встановлено, що свідки, які були присутні при складенні заповіту та нотаріус Стеців М. Р. підтвердили, що волевиявлення заповідача [PERSON] при складенні оспорюваного заповіту було вільним та без будь-якого примусу. Крім того, у тексті заповіту зазначені всі необхідні відомості про осіб, які були свідками при посвідченні вказаного заповіту; містяться вказівки про встановлення нотаріусом осіб свідків та особи, яка підписала заповіт від імені заповідача, а також про перевірку їх дієздатності. Таким чином, нотаріус, перевіривши дієздатність свідків, підписанта та заповідача діяла в межах та у спосіб визначений нормами чинного законодавства, жодних порушень судом не встановлено. Окрім цього, варто зауважити, що відповідно до ст. 1247 ЦК України у заповіті зазначається місце та час його складання. У вищевказаному оспорюваному заповіті місце його складання вказано Червоноградська державна нотаріальна контора. В процесі розгляду справи було встановлено, що у зв`язку із незадовільним станом здоров`я, в силу того, що [PERSON] не міг пересуватись та пандуса біля нотаріальної контори не було, заповідач під час укладення заповіту перебував у машині, запаркованій біля приміщення нотаріальної контори. Нотаріус, підійшовши до машини, запитала у [PERSON] , який документ останній бажає оформити: договір дарування чи заповіт. У відповідь [PERSON] повідомив, що хоче укласти заповіт на доньку [PERSON] . Також він підтвердив, що присутні люди йому всі знайомі. Підписантом заповіту був [PERSON] . Свідками були: [PERSON] , [PERSON] . Оформлення та складання тексту заповіту відбувалось у приміщенні нотаріальної контори. Після цього, нотаріус підійшла до автомобіля із роздрукованим текстом заповіту та зачитала його уголос свідкам, підписанту та [PERSON] . На запитання нотаріуса до [PERSON] : чи відповідає все зачитане його волі, останній махнув головою та відповів «так». Заповіт підписував підписант [PERSON] ,оскільки спадкодавець повідомив, що сам підписати не зможе. Після погодження свідки повернулись до приміщення нотаріальної контори для підпису документів. В подальшому, нотаріус [PERSON] винесла до автомобіля заповіт та віддала його [PERSON] . Сторона позивача вважає, що у даному випадку наявне порушення процедури посвідчення заповіту, оскільки зазначене в заповіті місце складення та його посвідчення не відповідає дійсному. Проте, такі доводи не заслуговують на увагу з огляду на наступне. Нотаріальні дії можуть вчинятися будь-яким нотаріусом чи посадовою особою органів місцевого самоврядування, за винятком випадків, передбачених статтями 9, 55, 60, 65, 66, 71 - 73, 85 і 103 цього Закону України «Про нотаріат», та інших випадків, передбачених законодавством України. Нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори, в державному нотаріальному архіві, у приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, у приміщенні органу місцевого самоврядування, у приміщенні дипломатичного представництва або консульської установи. В окремих випадках, якщо особа не може з`явитися в зазначене приміщення, а також якщо того вимагають особливості вчинюваної нотаріальної дії, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза зазначеними приміщеннями (стаття 41 Закону України «Про нотаріат»). У постанові ВС КЦС від 06.07.2022 по справі №681/196/20\~з приводу\~місця складення\~заповіту зазначено, що місце нотаріального посвідчення та місце вчинення правочину є сутнісно різноплановими категоріями, що виконують різне змістовне навантаження в правовому регулюванні. Перша встановлена для нотаріусів на рівні імперативної публічно-правової норми. Друга закріплена на рівні диспозитивної, яку має можливість змінювати сторона (сторони) правочину. Правила визначення місця вчинення правочину передбачені ст. 211 ЦК є диспозитивними. Місце вчинення правочину встановлюється, за загальним правилом, у правочині стороною (сторонами), і тільки за умови відсутності такої вказівки для його визначення застосовуються положення ЦК. При цьому, воно пов`язується з місцем: вираження волі сторони одностороннього правочину; проживання фізичної або місцезнаходження юридичної особи, яка зробила пропозицію укласти договір. З огляду на те, що законодавець у диспозитивному порядку урегулював місце вчинення правочину, у цивільному законодавстві йому відводиться незначна роль. При викладенні ч.1 ст.1247 ЦК «місце складення» використано поряд із «письмовою формою». У доктрині та судовій практиці під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторони (сторін) та/або його фіксація. Проте розуміння «місця складення заповіту» як певного місця, де здійснюється вираження волі спадкодавця, не дозволяє кваліфікувати вказівку на місце як елемент письмової форми. Під змістом правочину у доктрині та судовій практиці розуміється сукупність умов, викладених у ньому. Аналіз положень кн.6 ЦК дозволяє стверджувати, що зміст заповіту складає розпорядження заповідача відносно належних йому прав та обов`язків. Натомість категорія «місце складення заповіту» сутністно відмінна від розпоряджень спадкодавця, спрямованих на визначення юридичної долі його прав та обов`язків. Відтак, «місце складення заповіту» не належить до форми та змісту заповіту, а по своїй суті є реквізитом, а тому не має наслідком встановлення його недійсності (нікчемність або оспорюваність).\~ Таким чином, враховуючи вищезазначене, той факт, що заповідач перебував у машині, де він озвучив свою волю та де згодом йому було зачитано заповіт, не тягне за собою порушення процедури посвідчення заповіту. Тому такі доводи сторони позивача є необґрунтованими та безпідставними. Відповідно до частини першої\~статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Усталеним в судовій практиці є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов). Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення, породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Якщо заповіт є нікчемним в силу закону, то відсутні підстави для визнання його недійсним (постанова Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 473/1584/16-ц (провадження № 61-8101св18). Звертаючись до суду з даним позовом позивач просить визнати вищевказаний заповіт недійсним (встановити його нікчемність). Тобто, по своїй суті позивач вважає даний заповіт недійсним та нікчемним одночасно, оскільки такий не відповідав волі заповідача у силу його захворювання, не підписаний особисто заповідачем та посвідчений з порушенням форми та порядку посвідчення. Верховний Суд у постанові від 13 січня 2021 року у справі №242/61/19 вказав, що недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Судом не встановлено підстав для визнання даного заповіту недійсним, а доводи сторони відповідача не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи. Так, як вже зазначалося вище, судом беззаперечно встановлено, що воля заповідача [PERSON] на складення заповіту на користь своєї доньки [PERSON] була вільною, усвідомленою, послідовною та без жодного примусу. Щодо наявності у [PERSON] необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту, то суд виходить з того, що відповідно до ч. 1\~ст.\~30\~ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (ч. 1\~ст. 225 ЦК України). Як зазначено Верховним Судом у постанові від 01 червня 2023 року у справі № 696/220/21: «Норми\~статті 225 ЦК України\~поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Отже, підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою\~статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12 та від 17 вересня 2014 року у справі № 6-131цс14». Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 522/25597/13-ц, від 18 вересня 2019 року у справі № 311/3823/15. За клопотанням позивача у даній справі призначалась посмертна судово-психіатрична експертиза. Так, за результатами проведеної експертизи (у висновку експерта № 709 від 14.12.2022) експерт вказав, що сукупний аналіз наданих об`єктів експертизи (матеріали цивільного провадження, медична документація) дає змогу припустити, що [PERSON] на час укладення правочину міг перебувати у стані порушеної свідомості. Таке експертне припущення випливає з наступного: під час поступлення при першому епізоді лікування [PERSON] самостійно підписав повідомлення щодо згоди обробки його персональних даних (27.11.2020), однак, при укладенні оспорюваного заповіту (через 17-ть днів) його заповіт був підписаний довіреною особою в присутності свідків. Разом з тим, при виписці з лікарні [PERSON] , як вказано у медичній документації з поліпшенням (11.12.2020), у діагнозі не фігурують виражені розлади функціонування опорно-рухової системи (парези, паралічі рук), які б унеможливлювали здатність [PERSON] самостійно підписатись. Вдруге на лікування [PERSON] поступив у важкому стані (через 3 дні після укладення заповіту). Дані інструментальних обстежень (КТ головного мозку), клінічна картина хворобливого стану свідчать на користь негативної динаміки перебігу хвороби, тому виникає певна невизначеність щодо встановлення психічного стану [PERSON] на час укладення заповіту. Разом з тим, інших переконливих даних щодо психічного стану [PERSON] у цей період немає. Відповідно, у зв`язку з недостатністю даних про психічний стан [PERSON] на момент укладення ним заповіту, відповісти на поставлене запитання не надається можливим. У зв`язку з недостатністю даних про психічний стан [PERSON] на момент укладення ним заповіту, відповісти на поставлене запитання не надається можливим (т. 1 а. с. 241-248). Відтак, вказаним висновком експерта не встановлено абсолютну неспроможність [PERSON] на час складання заповіту усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Разом з тим, варто зауважити, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими\~статтею 89 цього Кодексу. Так, допитані в судовому засіданні свідки, які не є родичами чи іншими заінтересованими особами у справі, однозначно стверджували, що [PERSON] у період з листопада по грудень 2020 був при тверезому розумі, повністю усвідомлював свої дії та керував своїми діями, не дивлячись на перенесене важке захворювання. Крім того, нотаріус Стеців М. Р., яка посвідчувала спірний заповіт, в судовому засіданні надала детальні та вичерпні пояснення щодо обставини посвідчення нею даного заповіту, у тому числі, пояснення щодо фізичного та психічного стану [PERSON] , пояснила, що мала тривалу розмову з [PERSON] та впевнилася в тому, що заповіт останній складає, маючи на це дійсну волю, встановила його дієздатність і перед посвідченням заповіту достеменно переконалася у тому, що [PERSON] вірно сприймає реальність, усвідомлює свої дії та здатний ними керувати. На момент складення заповіту державний нотаріус у заповіті відзначила, що дієздатність [PERSON] було перевірено та жодних сумнів нею висловлено не було. Таким чином, твердження позивача, що [PERSON] після захворювання не міг керувати своїми діями при укладанні заповіту, не знаходять свого підтвердження та спростовуються вище вказаними доказами. Також судом не встановлено порушень вимог щодо його форми та порядку посвідчення заповіту, про що вже зазначено вище. Будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували ту обставину, що на момент посвідчення заповіту на користь відповідача, волевиявлення [PERSON] не було вільним, не відповідало його внутрішній волі, і він не міг усвідомлювати значення своїх дій чи керувати ними, - стороною позивача не надано, а судом таких обставин не встановлено. Фактично підстави позовних вимог базуються на суб`єктивних припущеннях, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (п. 6\~ст. 81 ЦПК). Отже, аналізуючи спірний заповіт і його зміст на предмет відповідності вимогам законодавства, суд вважає, що заповіт складений у письмовій формі за допомогою загальноприйнятих технічних засобів із зазначенням місця і часу його складання та посвідчений державним нотаріусом Стеців М. Р. Заповіт перед підписанням зачитано уголос, підписано іншою особою замість заповідача, та посвідчено при свідках. При цьому, державним нотаріусом Стеців М. Р. в посвідчувальному написі зазначено, що особи свідків та особа, яка підписувала заповіт замість заповідача, встановлені, а їх дієздатність перевірено. Зазначені обставини перебувають у логічному та послідовному зв`язку із показами свідків, які зазначили, що останній через поганий зір та проблеми з опорно-руховим апаратом не міг самостійно прочитати та підписати заповіт. Дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд доходить висновку про те, що позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки докази, які б однозначно та безальтернативно вказували на наявність передбачених\~\~підстав визнання правочину недійсним у матеріалах справи відсутні, а відтак спірний заповіт є чинним і визнанню недійсним не підлягає. Щодо встановлення нікчемності заповіту, про що також просила позивач, то варто зауважити, що у справах щодо визнання заповіту нікчемним Верховний суд пояснив, що цивільне право чи інтерес, у випадку право на спадщину, мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №\~463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19). У пунктах 94, 95 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня\~\~2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) зазначено, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Під час розгляду даної справи судом не встановлено підстав вважати спірний заповіт нікчемним, обґрунтування чого наведено вище. Відтак, заявлені позовні вимоги до задоволення не підлягають. Враховуючи положення\~статті 141\~ЦПК України \~та висновки суду про відмову в задоволенні позовних вимог, судові витрати понесені стороною позивача розподілу не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed