Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-27 00:00:00

14 жовтня 2025 року позивач, яка є бабусею неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , звернулась до суду з позовом, який обґрунтовує тим, що відповідач [PERSON] є її донькою. Раніше [PERSON] була « [PERSON] ». Відповідач має двох дітей: неповнолітню доньку [PERSON] , батьком якої є [PERSON] та малолітню доньку [PERSON] , [INFO] , яка народилася не в шлюбі і відомості про батька в свідоцтві про народження дитини внесені на підставі ст. 135 СК України. До червня 2023 року відповідач [PERSON] разом з дітьми проживала за адресою: [ADDRESS] . В цій квартирі також проживає позивач з чоловіком - батьком відповідача. В період проживання з дітьми відповідач мало уваги приділяла їм, не займалася їх вихованням та утриманням. На початку червня 2023 року відповідач взагалі залишила дітей та пішла з квартири. Позивачці стало відомо про те, що відповідач пішла проживати до свого співмешканця. З цього часу відповідач жодного разу не провідувала дітей, не цікавилася їх станом здоров`я, навчанням та розвитком, не вітала з днем народження, не утримувала їх. На утримання старшої дитини [PERSON] матеріальну допомогу надає батько [PERSON] . Онука [PERSON] повністю знаходиться на утриманні позивача та її чоловіка. Ставлення відповідача до дітей свідчить про те, що діти є для неї чужими, материнських почуттів до дітей вона не має. Позивач створила для дітей нормальні умови для проживання, розвитку та повноцінного віпочинку. [PERSON] дитячий дошкільний заклад не відвідує, так як необхідно, щоб заява про зарахування до закладу була подана матір`ю. [PERSON] є ученицею 7-Б класу Дніпровської гімназії № 41 Дніпровської міської ради. Згідно наданої на дитину характеристики навчальним закладом, за два роки навчання у 5-7 класах мати не була присутня на батьківських зборах, не приходила до школи, не спілкувалася з учителями. Більшу участь у вихованні [PERSON] приймав батько, бабуся та дідусь. Враховуючи вищевикладене, позивач просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно дітей: [PERSON] та [PERSON] , а також стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дітей: [PERSON] та [PERSON] аліменти в розмірі 1/3 частини всіх видів її заробітної плати та інших доходів щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття дітей. Ухвалою суду від 15 жовтня 2024 року було відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 15 жовтня 2024 року Органу опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради до початку розгляду справи по суті доручено підготувати та надати до суду висновок щодо доцільності (недоцільності) позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 18 грудня 2024 року було закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. 26 лютого 2025 року до суду надійшов висновок органу опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дітей. Позивач [PERSON] в судовому засіданні 25 лютого 2025 року позов підтримала та просила його задовольнити, не заперечуючи проти заочного розгляду справи. Третя особа [PERSON] також підтримав позовні вимоги. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради Воднєва Н.В. в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позову та просила суд врахувати наданий нею висновок комісії. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася за невідомими суду причинами, про час і місце розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином, про поважні причини неявки до суду не повідомила, відзив на позовну заяву не надала, тому суд на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України та наявних у справі доказів ухвалює заочне рішення. Також, в судовому засіданні за було вислухано думку дітей. Так, [PERSON] , [INFO] пояснила, що їй повних 6 років і вона відвідує бальні танці. З приводу своєї матері зазначила, що вона пішла від них з сестрою 2 роки тому та навіть на свята до них не приходить і з ними зовсім не спілкується. Всі речі їм з сестрою купують бабуся та батько. [PERSON] , [INFO] в судовому засіданні пояснила, що їй 14 років та вона разом з сестрою [PERSON] проживає з бабусею та дідусем за адресою: [ADDRESS] . Мати від них пішла близько двох років по тому та більше не з`являлась. На дні народження жодного разу не вітала та і до цього вона часто зникла з дому на тривалий час. Вони з сестрою хочуть проживати з бабусею та дідусем, які їх виховують та забезпечують всім необхідним. Також в цьому допомагає її тато [PERSON] , а мама зовсім не приймає ніякою участі. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] змінила своє прізвище та ім`я на [PERSON] , що підтверджується відповідною копією свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] (а.с. 10). У батьків [PERSON] та [PERSON] ( [PERSON] ) [INFO] народилася донька - [PERSON] , що підтверджується відповідною копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 9). [INFO] народилася [PERSON] , батьками якої зазначені: батько - [PERSON] , мати [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, серії [NUMBER] (а.с. 8). З характеристики [PERSON] виданої 29 квітня 2024 року Дніпровською гімназією № 41 Дніпровської міської ради вбачається, що дівчинка проживає за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] навчається у гімназії з першого класу. Має середні навчальні досягнення. Навчається не в повну міру своїх сил, потребує контролю. Конфліктів з однокласниками та вчителями не мала. Брала участь у житті школи та класу. По характеру [PERSON] скромна, стримана, правила поведінки не порушувала. Щодо характеристики родин: мати - [PERSON] , батько - [PERSON] , які разом не проживають. На даний час [PERSON] проживає з бабусею - [PERSON] , яка і опікується дівчинкою та її сестрою. Щодо спілкування з батьками та виконання матір`ю своїх батьківських обов`язків зазначено, що за роки навчання у 5-7 класах мати дитини [PERSON] не була присутня на батьківських зборах, не приходила до школи, не спілкувалася з учителями. Більшу участь у вихованні дитини приймав її батько, бабуся та дідусь (а.с. 11). Згідно акту обстеження умов проживання встановлено, що за адресою: [ADDRESS] проживають неповнолітні діти: [PERSON] та [PERSON] разом зі своєю бабусею [PERSON] та дідусем [PERSON] . Умови проживання дітей у вказаній квартирі задовільні, в квартирі зроблений ремонт та всі комунікації підключені. У кожної дитини є окрема кімната, стіл для занять, іграшки, книжки, велосипед, ролики, тощо. Їжею та одягом діти забезпечені. Що стосується матері дітей, то вона не проживає разом з дітьми, місце проживання її невідоме, з дітьми не спілкується, матеріального їм не допомагає, веде асоціальний спосіб життя. Батько [PERSON] проживає окремо від своєї доньки, але допомагає їй матеріально та спілкується з нею (а.с. 12). Відповідно до заяви керівника гуртка «Танграм» з підготовки дітей до школи ДМУ «Творчі» [PERSON] встановлено, що [PERSON] відвідує з вересня 2024 року занятті в даному навчальному закладі. За весь період відвідування дитиною занять батьки її не приводили на них. Опікувались та турбувалась про [PERSON] тільки дідусь [PERSON] та бабуся [PERSON] (а.с. 23). В колективній заяві мешканців (сусідів) проживаючих за адресою: [ADDRESS] зазначено, що [PERSON] та [PERSON] проживають за вказаною адресою майже 40 років. За час проживання в будинку родина зарекомендувала себе з позитивної сторони. Люди чуйні, виховані та відповідальні. Також, вони виховували двох дітей. Старший син мешкає окремо від батьків. Донька [PERSON] вийшла заміж у 2009 році та вже в 2010 році народила доньку [PERSON] . Після розлучення з чоловіком [PERSON] переїхала до батьків. Вела невподобаючий спосіб життя (вживала алкогольні напої, палила, вихованню доньки не прикладала відповідної уваги). У 2014 році [PERSON] пішла з дому, залишивши доньку [PERSON] на батьків, періодично поверталася додому, але не надовго. У 2018 році повернулася до батьків вагітною. Потім народила ще одну доньку [PERSON] . Наприкінці 2019 року [PERSON] знов почала вести аморальний спосіб життя. В 2020 році вона знов пішла з сім`ї, залишивши обох доньок на батьків. [PERSON] та [PERSON] виховують обох онучок з народження, забезпечують їх життєві потреби, а саме: харчуванням, одягом, інтелектуальним розвитком, контролюють їх стан здоров`я, соціалізацію здійснюють за власний рахунок. [PERSON] неодноразово лікували від алкогольної залежності, останній раз з жовтня 2021 року до травня 2022 року. Деякий час вона не вживала алкогольні напої та трималася, але це було недовго. Потім знову зірвалася та пішла від батьків залишивши їм своїх доньок. З червня 2023 року сусіди [PERSON] не бачили за місцем мешкання її дітей. Крім того, в заяві зазначено, що вона не приймає участі у вихованні, розвитку дітей, зовсім усунулася від виконання своїх батьківських обов`язків (а.с. 24-25). У висновку органу опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради наданому на виконання ухвали суду від 18 лютого 2025 року зазначено, що орган опіки та піклування вважає доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] відносно дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 52-55). За змістом ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Положеннями вищевказаної статті визначено основні положення з виховання дітей. Для здійснення цього завдання батьки наділяються батьківськими правами, тобто правом на особисте виховання своїх дітей. Батьківські права є в той же час і обов`язками батьків по вихованню дітей, тому що батьки не тільки володіють правом на виховання дитини, а й мають обов`язок її виховувати. Нездійснення ними своїх прав тягне за собою або повну їх втрату, або тимчасове позбавлення цих прав. Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України підставами для позбавлення батьківських прав батьків є: якщо мати, батько не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до ст. 4 Конвенції про контакт з дітьми від 15 травня 2003 року, ратифікованої Україною 20 вересня 2006 року, дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Згідно зі ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до частин першої, другої статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція ООН про права дитини) про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. В п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30.03.2007 року зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто права на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. В п. 16 зазначеної Постанови роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Вказане також узгоджується з позицію ВС, викладеної у постанові від 06.05.2020 року у справі № 753/2025/19, провадження № 61-1344св20. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Сукупний аналіз вищевказаних норм та встановлених в ході судового розгляду обставин справи дійсно свідчить про те, що відповідач [PERSON] навмисно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дітей, не приймає будь-якої участі у вихованні дітей, не піклується про них, про їх фізичних та духовний розвиток, не цікавиться станом здоров`я та їх успіхами у навчанні. З матеріалів справи судом не встановлено жодних намагань відповідача виховувати дітей. Надані позивачем суду докази та встановлені в судовому засіданні обставини загалом свідчать про фактичне самоусунення відповідача від виконання батьківських обов`язків по вихованню дітей. Розглядаючи позовні вимоги щодо стягнення аліментів на утримання дитини, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Згідно з ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дітей до повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Прожитковий мінімум для дитини відповідного віку визначається кожного року відповідно до Закону України «Про державний бюджет України». Згідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Враховуючи те, що нормами чинного законодавства, зокрема ст. 180 СК України, визначений чіткий імперативний припис щодо обов`язку батьків утримувати їх дітей до досягнення ними повноліття, приймаючи до увагу ту обставину, що відповідач є матір`ю дітей, вимоги позивача про стягнення з відповідача аліментів є повністю обґрунтованими. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до обґрунтованого висновку про обов`язок та можливість відповідача сплачувати аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частки всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, до досягнення дітьми повнолітнього віку, оскільки вона будучи матір`ю дітей зобов`язана надавати матеріальну допомогу на їх утримання. Враховуючи правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду та дотримуючись закріплених у ст. 2 ЦПК України основних засад цивільного судочинства, як то принципів змагальності та диспозитивності, розглядаючи справу в межах доводів та вимог позову бабусі дітей, яка діє виключно в інтересах останніх, суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимог позивача. Відповідно до ст. 430 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню в межах оплати платежу за один місяць. Також, згідно вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved