Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-23 00:00:00

До Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , державний нотаріус Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Мітрохіної Вікторії Євгеніївни, про скасування постанови, визнання права власності, яка відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передана на розгляд судді Саадулаєва А.І. Предметом позову було: 1) Скасувати постанову державного нотаріуса Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Мітрохіної B.C. від 16.02.2024 № 316/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії [PERSON] . 2) Визнати за [PERSON] право власності, в порядку спадкування після померлої [PERSON] , яка померла [INFO] у м. Києві, свідоцтво про смерть видане 02.07.2010 серії [NUMBER] , на частки, які залишилися відкритими, а саме на: - 1/2 частину квартири [ADDRESS] ; - 1/2 частину земельної ділянки № [NUMBER] , площею 0,1100 ґа, кадастровий номер 3221455300:01:011:1561, що у Київській області, Васильківський район, смт. Глеваха. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26.08.2024 р. відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в підготовче судове засідання. В судовому засіданні, яке відбулось 14.10.2024 року, ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва, занесеною до протоколу судового засідання, суд замінив неналежного відповідача - державного нотаріуса Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Мітрохіну Вікторію Євгеніївну, на належного відповідача - Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Київ). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17.12.2024 р. позов [PERSON] до [PERSON] , Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), про скасування постанови, визнання права власності у цивільні справі № 761/27123/24, в частині позовних вимог про скасування постанови державного нотаріуса Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Мітрохіної В.Є. від 16.02.2024 №316/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії [PERSON] - залишено без розгляду. Позивачем подано до суду нову редакцію позовної заяву з виключенням із складу учасників відповідача-2, та в якій просить суд визнати за [PERSON] право власності за набувальною давністю на частки у спадщині спадкоємиці [PERSON] , які залишились відкритими, а саме: - 1/4 частину квартири [ADDRESS] ; - 1/2 частину земельної ділянки № [NUMBER] , площею 0,1100 ґа, кадастровий номер 3221455300:01:011:1561, що у Київській області, Васильківський район, смт. Глеваха. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20.01.2025 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у провадженні Третьої (на сьогодні Чотирнадцятої) київської державної нотаріальної контори знаходиться спадкова справа (№ 525/2010) щодо майна померлої [INFO] [PERSON] (мати позивача), яка була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Після її смерті па сьогодні залишилося неоформленим [PERSON] (сестра позивача, відповідач-1) наступне спадкове майно: 1/2 частина кв. [ADDRESS] ; 1/2 частини земельної ділянки № [NUMBER] , площею 0,1100 ґа, кадастровий номер 3221455300:01:011:1561, що у Київській області, Васильківський район, смт. Глеваха. [PERSON] є громадянкою російської федерації (держави агресора) та у відповідності до діючого законодавства остання позбавлена права здійснення нотаріальних дій на території України, тим більше оформлення права, власності на нерухоме майно на території України. Позивач є інвалідом II групи, регулярно перебуває на стаціонарному лікуванні, не працює, із доходів має лише пенсію по інвалідності, близьких родичів не має; із сестрою вони майже не спілкувалися, останній раз він її бачив на похоронах матері, а після повномасштабного вторгнення рф на територію України вона змінила номер телефону і вони не спілкуються взагалі. Наразі позивачу дуже важко утримувати квартиру та земельну ділянку, однак розпорядитися на власний розсуд цим майном у повній мірі він не може, у зв`язку з тим, що у нього відсутнє свідоцтво про право власності на спірні частини спадкового майна. Оскільки він є єдиним фактичним власником частини спадкового майна, яке оформлено у встановленому порядку, а саме: - 3/4 частини кв. [ADDRESS] (проживає та утримує цю квартиру з 1984 року безперервно); - 1/2 частини земельної ділянки № [NUMBER] , площею 0,1100 ґа, кадастровий номер 3221455300:01:011:1561, що у Київській області, Васильківський район, смт. Глеваха (управляє та володіє цією ділянкою, сплачує внески тощо); - на підставі ст. 1261 ЦК України с спадкоємцем першої черги за законом (заява про прийняття спадщини від 23.07.2010); - фактично прийняв спірні 1/4 частину квартири та 1/3 частини земельної ділянки, оскільки користується (проживає) цим майном та утримує його з 2010 року. Таким чином, позивач прийняв спірне спадкове майно, адже більше 10 років безперервно володіє ним. Відповідач жодного дня у вказаній квартирі не проживала, не приймала участі у сплаті комунальних платежів, не цікавилась станом квартири та взагалі не з`являлась в спірній квартирі. Те й саме стосується земельної ділянки. Із заявою до відповідача-2 про вчинення нотаріальних дій щодо спірного спадкового майна позивач звертався 25.01.2024, однак відповідно до постанови від 16.02.2024 № 316/02-31 йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на це майно, у зв`язку з тим, що «частки у спадщині спадкоємиці [PERSON] залишились відкритими». Підставою для винесення нотаріусом постанови про відмову позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом слугувало те, що при перевірці було встановлено, що після смерті матері позивача спірні частки у спадщині спадкоємиці [PERSON] залишились відкритими, тому на підставі ст. 68 ЗУ «Про нотаріат», п.п.4.1, 4.9, 4.14 параграфа 4, глави 10 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» у вчиненні нотаріальної дії було відмовлено. У гр. рф. [PERSON] право власності на зазначене вище майно не виникло, оскільки відсутнє обов`язкова складова цього права - права розпорядження майном. Враховуючи той факт, що спадкова справа не містить документів та інформації про те, що нотаріусом видано, а гр. рф [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину, відсутні підстави вважати, що гр. рф [PERSON] набула права власності на спірне майно. Отже, визнання права власності за набувальною давністю за позивачем не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідач право на подання відзиву не скористалась. В судовому засіданні, яке відбулось 24.02.2025 року, позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. В судове засідання, яке відбулось 24.02.2025 року, відповідач не з`явилась, про місце, дату та час розгляду справи повідомлялась належним чином. Суд, заслухавши позивача, його представника, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, на підставі ордеру КЕЧ Київського району Міністерства оборони СССР від 06.06.1983 № 939 на сім`ю з трьох осіб (батько, мати і позивач) їм була надана квартира [ADDRESS] . Вказана квартира складається з 2-х кімнат: загальна площа якої складає 51,6 кв. м., житлова площа 30,3 кв. м. [PERSON] , зареєстрований з 01.12.1984 року по сьогодні у квартирі [ADDRESS] . [INFO] помер батько позивача - [PERSON] . Згідно із свідоцтвом про право власності на житло від 05.04.2000 № 933 вищевказана квартира належала на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. [INFO] померла [PERSON] . У провадженні Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори знаходиться спадкова справа № 525/2010 щодо майна померлої [INFO] [PERSON] , яка була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Після її смерті залишилося неоформленим гр. [PERSON] (сестра позивача) наступне спадкове майно: - 1/4 частина кв. [ADDRESS] ; - 1/2 частини земельної ділянки № [NUMBER] , площею 0,1100 ґа, кадастровий номер 3221455300:01:011:1561, що у Київській області, Васильківський район, смт. Глеваха. Як вбачається із копії спадкової справи, 23.07.2010 року [PERSON] та [PERSON] подали заяву про вступ у спадщину після смерті матері - [PERSON] . Як вбачається із копії спадкової справи, 20.01.2020 року [PERSON] видала на ім`я [PERSON] довіреність на представлення її інтересів у всіх органах державної влади і управління, підприємствах, установах та організаціях, незалежно від форми власності, галузевої приналежності та підпорядкування, по питанням ведення спадкової справи з оформлення її спадкових прав на майно, яке залишилось після смерті матері - [PERSON] , [INFO] , померлої [INFO] . Як вбачається із заяви №22 від 21.01.2021 року, [PERSON] подав її на видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на майно після смерті матері - [PERSON] . 21.01.2021 року видано свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON] , [INFO] , померлої [INFO] , на ім`я [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом (ст. ст. 21, 24 Конституції України). Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Частинами 1, 2 та 4 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст. 317, 319 ЦК України). Згідно ч. 1-3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. В частині 1 ст. 346 ЦК України наведено перелік випадків, за наявності яких право власності може бути припинено. Виходячи зі змісту ч. 2 цієї статті, даний перелік не є вичерпним та право власності може бути припиненим і в інших випадках, встановлених законом. Один з таких випадків наведено в ст. 365 ЦК України, яка регулює порядок, підстави та умови припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зокрема, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно на підставах, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до ст. 344 ЦК України набувачеві достатньо володіти чужим майном із дотриманням вимог, встановлених законом. Частинами 1, 4 ст. 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито і безперервно володіти нерухомим майном протягом 10-ти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність),- якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Частиною 1 ст. 119 Земельного кодексу України встановлено набуття права на земельну ділянку за давністю користування (набувальна давність), де зазначено, що громадяни, які. добросовісно, відкрито і безперервно протягом п`ятнадцяти років користуються земельною ділянкою, але не мають документів, що засвідчують наявність у них прав на зазначену земельну ділянку, можуть звернутися до Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування з заявою про передачу такої земельної ділянки у їхню власність. Відповідно до ч. 2 ст. 344 ЦК України особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час протягом якого цим майном володіла особа, чим спадкоємцем вона є. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) наведено такі висновки. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Суд звертає увагу на те, що з копій спадкової справи вбачається та встановлено в судовому засіданні, що позивач був довіреною відповідачем особою на оформлення та реєстрацію спадкового майна після смерті їх матері, проте, як вбачається із копій спадкової справи, позивач не скористався наділеними правами в інтересах відповідача. Крім того, суд звертає увагу, що як вбачається із копії спадкової справи, [PERSON] подала у встановлений законом строк - 6 місяців, який починається з часу відкриття спадщини, заяву про вступ у спадщину, яка була прийнята нотаріусом, а тому суд дійшов висновку, що відповідач прийняла спадщину на спірне майно після смерті матері. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що у правовідносинах, які склались між сторонами відносно спірного нерухомого майна, відсутня обставина добросовісності заволодіння чужим майном, що є обов`язковою складовою для набуття права власності за набувальною давністю, у зв`язку із чим, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. За змістом ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, зважаючи на встановлені під час розгляду справи обставини, з урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи не підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно залишити без задоволення.

Outcome: dismissed