Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Морозова С.В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гришаєва І.В. про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень та застосування реституції. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 25.12.2007 між відкритим акціонерним товариством «ВТБ Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 126/07В. Згідно Кредитного договору ВАТ «ВТБ Банк» надав [PERSON] кредит в сумі 5000000 доларів США з графіком погашення кредиту, встановленого Додатком №3 до Кредитного договору в редакції Додаткового договору №2 від 10.10.2007, та з кінцевим терміном повернення заборгованості до 24.10.2010. [PERSON] свої обов`язки по поверненню кредиту та відсотків за користування кредитом згідно графіку погашення кредиту не виконав. Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 29.09.2010 у справі №2-9184/10 задоволені позовні вимоги ВАТ «ВТБ Банк» та стягнуто з [PERSON] , ТОВ «Корпорація Ютміс» на користь ВАТ «ВТБ Банк» заборгованість за Кредитним договором, яка складає 2 873 568,64 доларів США (що за офіційним курсом долара США до гривні, встановленим НБУ станом на 20.07.2010 (7,8993), становить 22699180,75 грн.) та 3150743,38 грн. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.12.2010 рішення залишено без змін. На виконання рішення 25.01.2011 стягувачу було видано виконавчий лист, який було подано до відділу ДВС. Згідно відомостей Автоматизованої системи виконавчого провадження були відкриті виконавчі провадження 14.06.2012 № 33040465 та 11.12.2013 №41176405. 24.02.2023 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про відступлення права вимоги за Кредитним договором, відповідно до якого [PERSON] відступає новому, а новий кредитор набуває право вимоги до [PERSON] за Кредитним договором (з урахуванням усіх змін, доповнень та додатків) щодо сплати загальної суми заборгованості, яка включає суму основного борту, проценти, нараховані на суму боргу, усі та будь-які штрафні санкції на дату набрання чинності. До нього, як до нового кредитора перейшли правапервісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Внаслідок відступлення прав вимоги він є єдиним власником всіх прав вимоги за Кредитним договором з 24.02.2023. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 16.03.2023 по справі №2-9184/10 замінено стягувача на його правонаступника [PERSON] у виконанні рішення суду у цивільній справі № 2-9184/10 за позовом Відкритого акціонерного товариства «ВТБ Банк» до [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «Корпорація Ютміс» про стягнення заборгованості за Кредитним договором №126/07-В від 25.12.2007. Наразі у приватного виконавця Ванжі О.В. на виконанні знаходиться виконавче провадження № 69504048. Як йому стало відомо з даних Єдиних державних реєстрів прав власності на нерухоме майно, [PERSON] , достовірно знаючи про наявність своїх боргових зобов`язань та про відкриті виконавчі провадження, передбачаючи негативні наслідки для себе увипадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на нерухоме майно, здійснив фактичне відчуження належного йому на праві власності нерухомого майна після набрання чинності судовим рішенням про стягнення заборгованості на користь кредитора. Так, після набрання рішенням законної сили з боку [PERSON] було укладено 18.04.2013 договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, зареєстрований в реєстрі за № 3376: нежилі приміщення з №1 по №5 (групи приміщень №3) (в літ. А), офіс загальною площею 136,90 кв. м (РНОНМ 44764880000), за адресою: [ADDRESS] , покупцем за яким є [PERSON] . 11.04.2017 [PERSON] зазначені нежилі приміщення з №1 по №5 (групи приміщень №3) (в літ. А) загальною площею 136,90 кв.м за договором дарування, зареєстрованим в реєстрі за №714, відчужила на користь [PERSON] . Зазначені обставини свідчать про умисні дії [PERSON] щодо порушення прав стягувача на стягнення заборгованості за рішенням суду та навмисного його невиконання. Умисні дії [PERSON] щодо невиконання судового рішення безпосередньо завдають йому істотної майнової шкоди, як стягувачу, оскільки [PERSON] уникає виконання рішення суду, а він не має можливості повернути кошти. Договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 18.04.2013 є таким, що вчинений на шкоду кредитору та порушує його законні права та інтереси, оскільки справжньою метою укладеного правочину було уникнення від звернення стягнення на нерухоме майно в рахунок погашення боргу за рішенням суду. Дані обставини є підставою для визнання договору купівлі-продажу від 18.04.2013 недійсним, відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України, ч. 3 ст. 13 ЦК України та ст.228 ЦК України та застосування реституції. [PERSON] , маючи очевидно неправомірну та недобросовісну мету щодо заподіяння шкоди кредитору і недопущення задоволення вимог та майнових інтересів стягувача за рішенням суду, вчинив активні недобросовісні дії, спрямовані на укладення правочину з відчуження належного нерухомого майна, за рахунок якого можуть бути задоволені вимоги стягувача, та унеможливив виконання рішення суду. Укладений ним договір має ознаки фраудаторного договору. Він встановив факт відчуження [PERSON] спірного нерухомого майна 16.05.2023, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а тому строк давності він не пропустив. Витрати на професійну правничу допомогу складають 73252,50 грн. Просив: визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 18.04.2013, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., зареєстрований в реєстрі за №3376, укладений між [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ); застосувати, як спосіб захисту цивільних прав та інтересів позивача, відновлення становища, яке існувало до порушення (процедуру реституції), а саме повернути нежилі приміщень з №1 по №5 (групи приміщень №3) (в літ. А), офіс загальною площею 136,90 кв.м (PHОHM 44764880000), які розташовані за адресою: [ADDRESS] первісному власнику [PERSON] ; судові витрати покласти на відповідача. 31.05.2023 постановлено ухвалу про передачу справи на розгляд за підсудністю до Голосіївського районного суду міста Києва. 14.07.2023 постановлено ухвалу про забезпечення позову. 11.08.2023 постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. 20.02.2024 постановлено ухвалу про відмову в прийнятті та об`єднанні в одне провадження з первісним позовом зустрічного позову та ухвалу про витребування доказів. 27.03.2024 постановлено ухвалу про продовження позивачу строку для надання до суду оригіналу кредитного договору. 19.06.2024 постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 20.09.2023 адвокат Андрушко І.П., діючи в інтересах відповідача [PERSON] , подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог та застосувати строки позовної давності. На момент подання позову [PERSON] заборгованість за кредитним договором №126/07В від 25.12.2007, яка була стягнута з [PERSON] рішенням Жовтневого районного суд м. Дніпропетровська від 29.09.2010 у справі №2-9184/2010, була погашена за рахунок виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17.09.2010 у справі №2-8208/10 про стягнення цих же коштів (заборгованість на 2010 рік) з [PERSON] . Посилання позивача, що він начебто є стягувачем у виконавчому провадженні із виконання рішення Жовтневого районного суд м. Дніпропетровська від 29.09.2010 у справі №2-9184/2010 не заслуговує на увагу, оскільки дане рішення є фактично виконаним. Позивачем не надано жодних доказів, з урахуванням обставин, які встановлені зазначеними вище судовими рішеннями, що рішення Жовтневого районного суд м. Дніпропетровська від 29.09.2010 у справі №2-9184/2010 не виконане. Відповідач [PERSON] не є боржником у виконавчому провадженні, в якому, як наголошує позивач, він є стягувачем, відповідач не має жодного відношення до правовідносин, які існують між позивачем та [PERSON] , адже саме останній є стороною кредитного договору №126/07-В від 25.12.2007. [PERSON] не є стороною кредитного договору №126/07-В від 25.12.2007 та не був відповідачем у справі №2-9184/10 за позовом ВАТ «ВТБ Банк» до [PERSON] , ТОВ «Корпорація Ютміс» про стягнення заборгованості за кредитним договором. [PERSON] не є стороною оскаржуваного договору. Жодного договору щодо нежилих приміщень з №1 по №5 (групи приміщень №?3), загальною площею 136,90 кв.м. (РНОНМ 44764880000) за адресою: [ADDRESS] , з [PERSON] не укладав. За даних обставин [PERSON] не є належним відповідачем у справі. Оспорюваний договір купівлі-продажу нерухомого майна був укладений, між з [PERSON] та [PERSON] , яка не є ані близьким родичем [PERSON] , ані його знайомою. Вона не мала та не має жодних ділових чи інших стосунків з останнім. До укладення спірного договору купівлі-продажу вона не була знайома з ним і взагалі не знала про його існування. Після укладення договору вона жодного разу з ним не спілкувалася. Придбавши нерухоме майно за оскаржуваним договором відповідач [PERSON] використовує його як повноцінний власник, відремонтувала його, встановила в ньому обладнання, здійснила підключення відповідних комунікацій. В своїй сукупності вказані обставини свідчать про реальний характер оспорюваного договору купівлі-продажу, законне набуття на його підставі приміщення у добросовісне користування відповідачем [PERSON] , і як наслідок відсутність у нього ознак фраудаторного правочину. [PERSON] є добросовісним набувачем спірного майна. Доказів, в тому числі договорів про відступлення права вимоги, які б підтверджували перехід даного права від первинного кредитора ВАТ ‹ВТБ Банк» до позивача, останнім надано не було. Враховуючи, що заборгованість за кредитним договором №126/07В була погашена, то договори відступлення права вимоги, на які посилається позивач, були укладені особами, які не володіли правом вимоги, оскільки права вимоги не існувало взагалі на день їх укладання, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання його виконанням, тобто особи якими відступались права вимоги не були кредиторами, а відтак права кредитора за кредитним договором не могло перейти до позивача. Позивачем не було надано жодних доказів правонаступництва матеріальному правовідношенні, яке б давало йому право звернутися з даним позовом. Крім того, позивач не міг набути права вимоги за кредитним договором як фізична особа, оскільки таке право мають лише фінансові установи. Позивач пропустив строки позовної давності, заміна сторони у зобов`язанні не змінює порядку обчислення цих строків. Інформація про право власності є загальною доступною та могла бути перевірена позивачем у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно у будь-який час. Позивач надав відповідь на відзив, в якій виклав доводи, ідентичні тим, що викладені у позові. 20.09.2023адвокат Андрушко І.П., діючи в інтересах відповідача [PERSON] , подав до суду заяву про застосування до вимог позивача строків позовної давності. 27.01.2024 відповідач [PERSON] подав заяву про повне визнання позовних вимог. Відповідач [PERSON] та його представники заперечували проти задоволення позовних вимог. Інші учасники справи до суду не з`явились. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. 25.12.2007 між відкритим акціонерним товариством «ВТБ Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 126/07В, за умовами якого останній отримав кредит в сумі 5000000 доларів США зі сплатою 13% річних на 36 місяців з кінцевим терміном повернення заборгованості до 24.12.2010. Погашення кредиту та сплата процентів за користування кредитом може здійснюватися поручителем, майновим поручителем, гарантом та будь-якою іншою особою. 29.09.2010 Жовтневим районним судом міста Дніпропетровська у справі №2-9184/10 ухвалено рішення, згідно з яким стягнуто солідарно з [PERSON] , ТОВ «Корпорація Ютміс» на користь ВАТ «ВТБ Банк» заборгованість за кредитним договором №126/07В від 25.12.2007 в розмірі 2 873 568,64 доларів США (що за офіційним курсом долара США до гривні, встановленим НБУ станом на 20.07.2010 (7,8993), становить 22699180,75 грн.) та 3150743,38 грн., судовий збір в розмірі 1700 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 120 грн. Рішення набрало законної сили 28.12.2010. 25.01.2011 ВАТ «ВТБ Банк» було видано виконавчий лист. 18.04.2013 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, зареєстрований в реєстрі за № 3376, згідно з яким остання придбала у власність нежилі приміщення з №1 по №5 (групи приміщень №3) (в літ. А), офіс загальною площею 136,90 кв. м. за адресою: [ADDRESS] , покупцем за яким є [PERSON] . Зазначене майно належить продавцю на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] , зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 10.04.2012. Продаж майна вчиняється за 1640000 грн. 11.04.2017 між [PERSON] та [PERSON] укладений договір дарування, зареєстрованим в реєстрі за №714, за умовами якого останній набув у власністьнежилі приміщення з №1 по №5 (групи приміщень №3) (в літ. А), офіс загальною площею 136,90 кв. м. за адресою: [ADDRESS] в, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 44764880000. 21.05.2021 Жовтневим районним судом міста Дніпропетровська у справі №2-9184/10 постановлено ухвалу, згідно з якою замінено стягувача ВАТ «ВТБ Банк» на правонаступника АТ «Універсал Банк» у виконанні рішення суду у справі №2-9184/10 за позовом ВАТ «ВТБ Банк» до [PERSON] , ТОВ «Корпорація Ютміс» про стягнення заборгованості за кредитним договором, яка складає 2 873 568,64 доларів США (що за офіційним курсом долара США до гривні, встановленим НБУ станом на 20.07.2010 (7,8993), становить 22699180,75 грн.) та 3150743,38 грн., судового збору в сумі 1700 грн. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 120 грн. 31.05.2022 Жовтневим районним судом міста Дніпропетровська у справі №2-9184/10 постановлено ухвалу, згідно з якою замінено у виконавчому провадженні стягувача АТ «Універсал Банк» на правонаступника [PERSON] у цивільній справі №2-9184/10 за позовом ВАТ «ВТБ Банк» до [PERSON] , ТОВ «Корпорація Ютміс» про стягнення заборгованості за кредитним договором. В цій ухвалі судом встановлено, що ухвалою від 21.05.2021 замінено стягувача Відкрите акціонерне товариство «ВТБ Банк» на його правонаступника Акціонерне товариство «Універсал Банк», а 07.02.2022 між АТ «Універсал Банк» та ТОВ «ІНКОМ-ФІНАНС» був укладений Договір про відступлення права вимоги № 11/22. Відповідно до вказаного договору АТ «Універсал Банк» передав (відступив), а ТОВ «ІНКОМ-ФІНАНС» прийняв права вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 126/07-В від 25.12.2007 року, а 07.02.2022 за Договором про відступлення права вимоги за кредитним договором № 126/07В, ТОВ «ІНКОМ-ФІНАНС» передав (відступив), а [PERSON] прийняла право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №126/07-В від 25.12.2007 разом з усіма додатками до нього (у т.ч. графіками здійснення платежів). 21.06.2022 за заявою стягувача [PERSON] відкрито виконавче провадження №69504048 щодо примусового стягнення з [PERSON] кредитної заборгованості за кредитним договором №126/07В від 25.12.2007 в розмірі 2 873 568,64 доларів США (що за офіційним курсом долара США до гривні, встановленим НБУ станом на 20.07.2010 (7,8993), становить 22699180,75 грн.) та 3150743,38 грн. 24.02.2023 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про відступлення права вимоги за Кредитним договором, відповідно до якого [PERSON] відступає новому, а новий кредитор набуває право вимоги до [PERSON] за Кредитним договором №126/07В від 25.12.2007 в сумі 1337654, 84 доларів США, що становить 48916164,42 грн. Згідно з п. 1.4. договору про відступлення права вимоги від 24.02.2023 права переходять до нового кредитора в день повної оплати за цим договором. Відомості про здійснення [PERSON] оплати за договором про відступлення права вимоги від 24.02.2023 на користь [PERSON] в розмірі, визначеному п.2.1. договору, відсутні. 16.03.2023 Жовтневим районним судом міста Дніпропетровська у справі №2-9184/10 постановлено ухвалу, згідно з якою замінено стягувача [PERSON] на її правонаступника [PERSON] у виконавчому провадженні з примусового виконання рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 29.09.2010 у справі №2-9184/10 за позовом ВАТ «ВТБ Банк» до [PERSON] , ТОВ «Корпорація Ютміс» про стягнення заборгованості за кредитним договором, яка складає 2 873 568,64 доларів США (що за офіційним курсом долара США до гривні, встановленим НБУ станом на 20.07.2010 (7,8993), становить 22699180,75 грн.) та 3150743,38 грн., судового збору в сумі 1700 грн. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 120 грн. Відомості про набрання ухвалою законної сили суду не надані. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст. 15 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке снувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтю 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Статтею 228 ЦК України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави. Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України). Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 516 ЦК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України). У зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. Статтею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями у кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним. У пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» вказано, що фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг. Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому (ч.1 ст. 656 ЦК України). Відповідно до ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до ст. 717 ЦЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Відповідно до ч.1 ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Частиною 2 ст. 719 ЦК України встановлено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Аналізуючи доводи позивача, якими він обґрунтовує заявлені позовні вимоги, суд відзначає, що кожна особа, право якої порушене, має право звернутись до суду за його захистом. Тобто суд захищає не будь-яке, а лише порушене право. Позивач зазначає, що він, як новий кредитор за договором від 24.02.2023, укладеним з [PERSON] набув права вимоги до [PERSON] за Кредитним договором №126/07В від 25.12.2007 в сумі 1337654, 84 доларів США, що становить 48916164,42 грн. Умовами цього договору передбачено, що права переходять до нового кредитора в день повної оплати за цим договором. Відомості про здійснення [PERSON] оплати за договором про відступлення права вимоги від 24.02.2023 на користь [PERSON] в розмірі, визначеному п.2.1. договору, відсутні. 16.03.2023 Жовтневим районним судом міста Дніпропетровська у справі №2-9184/10 постановлено ухвалу, згідно з якою замінено стягувача [PERSON] на її правонаступника [PERSON] у виконавчому провадженні з примусового виконання рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 29.09.2010 у справі №2-9184/10 за позовом ВАТ «ВТБ Банк» до [PERSON] , ТОВ «Корпорація Ютміс» про стягнення заборгованості за кредитним договором, яка складає 2 873 568,64 доларів США (що за офіційним курсом долара США до гривні, встановленим НБУ станом на 20.07.2010 (7,8993), становить 22699180,75 грн.) та 3150743,38 грн., судового збору в сумі 1700 грн. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 120 грн. Проте відомості про набрання ухвалою законної сили суду не надані. Також судом встановлено, що 21.05.2021 Жовтневим районним судом міста Дніпропетровська у справі №2-9184/10 постановлено ухвалу, згідно з якою замінено стягувача ВАТ «ВТБ Банк» на правонаступника АТ «Універсал Банк» у виконанні рішення суду у справі №2-9184/10 за позовом ВАТ «ВТБ Банк» до [PERSON] , ТОВ «Корпорація Ютміс» про стягнення заборгованості за кредитним договором, яка складає 2 873 568,64 доларів США (що за офіційним курсом долара США до гривні, встановленим НБУ станом на 20.07.2010 (7,8993), становить 22699180,75 грн.) та 3150743,38 грн., судового збору в сумі 1700 грн. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 120 грн. Згодом 31.05.2022 Жовтневим районним судом міста Дніпропетровська у справі №2-9184/10 постановлено ухвалу, згідно з якою замінено стягувача АТ «Універсал Банк» на правонаступника [PERSON] , яка набула право вимоги за Договором про відступлення права вимоги за кредитним договором № 126/07В, укладеним з ТОВ «ІНКОМ-ФІНАНС» 07.02.2022, яке прийняло права вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 126/07-В від 25.12.2007,за Договором про відступлення права вимоги №11/22 укладеним з АТ «Універсал Банк» 07.02.2022. Зі змісту ст.1054 ЦК України та пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» слідує, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі послуги надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа. Враховуючи наведене, суд вважає, що [PERSON] не набув права вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 126/07-В від 25.12.2007. Також суд вважає слушними аналогічні доводи представника відповідача, які узгоджуються з зазначеними висновками суду. Позивач просив визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 18.04.2013, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., зареєстрований в реєстрі за №3376, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посилаючись на ст. 228 ЦК України. [PERSON] подав заяву про повне визнання позовних вимог. Оцінюючи дану заяву відповідача, враховуючи вищевикладені доводи та встановлені обставини, суд не приймає визнання позову відповідачем, оскільки воно суперечить закону та порушує права свободи та інтереси інших осіб. Також суд зауважує, що позивач, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору з підстав порушення публічного порядку, оспорюючи правомірність правочину, має довести існування обставин, з якими стаття 228 ЦК України пов`язує правові наслідки вчинення правочину, який порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства. Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України 13 квітня 2016 року по справі № 6-1528цс15 висловила правову позицію щодо правочинів, які порушують публічний порядок. Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину. При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку. Публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави. Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини: спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України);правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок. Позивач вважає, що договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 18.04.2013 є таким, що вчинений на шкоду кредитору та порушує його законні права та інтереси, оскільки справжньою метою укладеного правочину було уникнення від звернення стягнення на нерухоме майно в рахунок погашення боргу за рішенням суду. Дані обставини є підставою для визнання договору купівлі-продажу від 18.04.2013 недійсним, відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України, ч. 3 ст. 13 ЦК України та ст.228 ЦК України та застосування реституції. Однак позивач не зазначає, який саме інтерес держави чи суспільства порушено спірним правочином, а також не обґрунтовує які суттєві основи правопорядку порушено вчиненим правочином, а також не враховує, що приватно-правові відносини, які лежали в основі спірного правочину були здійснені без залучення будь-яких третіх осіб, в тому числі органів держави або місцевого самоврядування. Здійснений правочин відповідав усім вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Що стосується умислу сторін, суд зазначає наступне. Застосування наслідків передбачених ч.3 ст.228 ЦК України передбачає наявність умислу обох сторін на порушення інтересів держави і суспільства. У сформованій правовій позиції Верховного Суду України у справі №6- 1528цс15 наголошено, що при кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, встановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. У відповідності до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до вимог ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно з ч. 2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. З огляду на викладене, суд дійшов висновку щодо відсутності правових підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу. Щодо доводів позивача, що договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 18.04.2013, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., зареєстрований в реєстрі за №3376, укладений між [PERSON] та [PERSON] , має ознаки фраудаторного договору, суд відзначає наступне. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції фраудаторності при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) . Позивач не надав суду жодних доказів, які б в своїй сукупності свідчили про наявність ознак фраудаторності в оспорюваному договорі купівлі-продажу нежитлових приміщень. [PERSON] не є родичкою або пов`язаною особою з [PERSON] , сума коштів, сплачених за майно становить 1640000 грн, що відповідає ринковій вартості цього майна згідно звіту про його оцінку від 16.04.2013, докази того, що [PERSON] , як покупець, не оплатила продавцю вартість придбаного майна відсутні.Воля сторін цього правочину відповідала зовнішньому її прояву та вони передбачали і бажали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином. [PERSON] , отримавши спірне нерухоме майно у власність, приступила до його використання на власний розсуд, провівши перед цим ремонтні роботи, уклавши договори з комунальними службами тощо. Наведене свідчить про не змістовність і надуманість доводів позивача, якими він обґрунтовує заявлені позовні вимоги. Суд погоджується в цій частині і вважає слушними доводи представника відповідача, який висловив аналогічні заперечення про відсутність ознак фраудаторності в оспорюваному договорі купівлі-продажу нежитлових приміщень. Вимоги позову про визнання договору недійсним суд вважає необґрунтованими, у зв`язку з чим позов не підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки інша вимога про застосування реституції є похідною від вимоги про визнання правочину недійсним. Також суд відзначає, що позивачем до відповідача [PERSON] , який станом на день розгляду справи є власником нежилих приміщень з №1 по №5 (групи приміщень №3) (в літ. А), за адресою: [ADDRESS] в, жодних вимог не заявлено. Позивач у позові не обґрунтовує, які саме його суб`єктивні права, свободи чи інтереси порушив, не визнав чи оспорив відповідач [PERSON] . Щодо заяви представника відповідача адвоката [PERSON] про застосування до вимог позивача строків позовної давності суд відзначає наступне. Відповідно до ч.1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. В силу ч. 1, 5 ст. 261, ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Частиною 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позивач зазначає, що він встановив факт відчуження [PERSON] спірного нерухомого майна 16.05.2023, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а тому строк давності він не пропустив. З огляду на зазначене суд приходить до висновку, що строк позовної давності не пропущений. Докази, які б спростовували зазначений висновок суду і доводили, що позивачу було раніше відомо про укладання оспорюваного договору купівлі-продажу в матеріалах справи відсутні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача судові витрати не стягуються, оскілки суд відмовив у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ч. 9 - 10 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. 14.07.2023 Голосіївським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нежилі приміщення з №1 по №5 (групи приміщень №3), загальною площею 136,90 кв.м. (РНОНМ 44764880000), за адресою: [ADDRESS] , які належать на праві приватної власності [PERSON] . Отже, з урахуванням того, суд відмовив у задоволенні позову повінстю, заходи забезпечення позову у вигляді арешту спірного нерухомого майна, підлягають скасуванню.

Outcome: dismissed