Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-27 00:00:00

24 грудня 2024 року адвокат Поліщук Т.В., в інтересах [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначила, що [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданого Центром ДАІ № 0543 від 07 березня 2024 року, належить автомобіль MAN TGX 18.480 реєстраційний номер [NUMBER] . Даний автомобіль [PERSON] передав [PERSON] для виконання останнім робіт з перевезення зерна. [PERSON] керуючи відданим йому автомобілем не впорався з керуванням та здійснив ДТП, а саме, наїзд на металевий бордюр. Працівники поліції на місце події не викликалися. 19 липня 2024 року відповідачем, було повернуто автомобіль власнику в пошкодженому стані. Внаслідок даної пригоди автомобіль MAN TGX 18.480 реєстраційний номер [NUMBER] отримав механічні пошкодження, чим [PERSON] , як власнику, завдано матеріальну шкоду. Свою вину у пошкодженні автомобіля [PERSON] визнав на підтвердження чого надав розписку згідно якої зобов`язується відшкодувати шкоду у строк до 01 вересня 2024 року, однак, на час звернення до суду свої зобов`язання останній не виконав. На зв`язок не виходить. Посилаючись на акт здачі-приймання робіт № 4529056 від 29 липня 2024 року вказує, що загальний розмір завданої [PERSON] матеріальної шкоди становить 60000 грн. Враховуючи вищевикладене, представник позивача просить: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок відшкодування майнової шкоди грошові кошти в розмірі 60000 грн: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок стягнення витрат на правову (правничу) допомогу 10000 грн та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 1211,20 грн. Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 27 грудня 2024 року матеріали цієї цивільної справи передано на розгляд за підсудністю до Шаргородського районного суду Вінницької області (а.с.25). Ухвалою суду від 17 січня 2025 року прийнято до розгляду дану позовну заяву та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.32). Сторони належним чином повідомлені про дату та час розгляду справи. При цьому, відповідач про\~розгляд справи\~повідомлений своєчасно\~та належним\~чином, на пропозицію суду відзив на позовну заяву не подав (а.с.34). Розглянувши подані документи та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги представника позивача, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд установив наступні обставини. Судом встановлено, що відповідно до копії розписки від 19 липня 2024 року, [PERSON] пошкодив автомобіль MAN TGX, 2010 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , а саме два колеса ведучої вісі (дві нових шини), ступеці задньої вісі, два колісних диска, задній правий ліхтар, підвіску номерного знаку. За згодою сторін сума шкоди становить 60000 грн, які [PERSON] зобов`язався відшкодувати в термін до 01 вересня 2024 року власнику автомобіля [PERSON] , [INFO] (а.с.12). Власником транспортного засобу MAN TGX 18.480, 2010 року випуску, [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] є [PERSON] (а.с.11 на звороті). Згідно з копією акту здачі-приймання робіт (надання послуг) №4529056 від 29 липня 2024 року, вартість послуг виконаних робіт та використаних матеріалів автомобіля MAN TGX 18.480, 2010 р., номер шасі [NUMBER] , становить 60000 грн (а.с.13). Згідно із ч. 1 п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України\~особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно ч.ч. 1 та 2\~ст. 1166 ЦК України\~майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України у постанові від 03 грудня 2014 року по справі №6-183цс14, аналізуючи правозастосовну практику за ст.1166\~ЦПК України, зазначила, що аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт завдання такої шкоди відповідачем та її розмір. Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди (умислу або необережності). За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 740/967/16-ц (провадження № 61-40363св18). Відповідно до ч. 1\~ст. 1188 ЦК України\~шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Згідно з\~ст. 1192 ЦК України\~з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно ч. 2\~ст. 1187 ЦК України\~шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно з роз`ясненнями, викладених в п. 4\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 " Про практику розгляду судами цивільних справ по позовах про відшкодування шкоди"\~під власником джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична чи особа громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки на підставі права власності, оперативного чи керування на інших підставах (договір оренди, довіреності і т.п.). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки з зв`язку з трудовими відносинами з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор тощо). На підтвердження вимог представником позивача надано акт здачі-приймання робіт (надання послуг) №4529056 від 29 липня 2024 року, виконаний ФОП [PERSON] , з визначення вартості матеріального збитку, що завданий власникові зазначеного автомобілю в результаті його пошкодження, станом 29 липня 2024 року. Проте, з огляду на викладене, представником позивача не доведено факт завдання шкоди відповідачем та її розмір внаслідок ДТП, яка невідомо коли сталася. При цьому, представником позивача не доведено, що завдані матеріальні збитки, знаходяться в прямому причинному зв`язку, з пошкодженнями отриманими його автомобілем внаслідок ДТП та з пошкодженнями, що були зафіксовані відповідно до акту 29 липня 2024 року, а також не зазначено під час якого саме ДТП автомобіль отримав зазначені пошкодження. З розписки від 19 липня 2024 року, вбачається, що відповідач пошкодив автомобіль та останній зобов`язався відшкодувати матеріальні збитки, однак ця розписка не підтверджена іншими належними доказами з боку позивача. Також, матеріали справи не містять жодного висновку експерта щодо визначення характеру ушкоджень автомобіля, причинно - наслідкового зв`язку з ДТП та отриманими ушкодженнями автомобіля, визначення вартості проведення відновлювального ремонту автомобіля, з урахуванням саме визначених та зафіксованих належним чином ушкоджень (пошкоджених запчастин, вузлів та агрегатів). Суд звертає увагу й на те, що Акт здачі-приймання робіт (надання послуг), долучений до матеріалів справи датовано 29 липня 2024 року, в той же час, невідомо коли сталась сама дорожньо - транспортна пригода, що дає розуміння про відсутність причинно-наслідкового зв`язку із дорожньо-транспортною пригодою та отриманими ушкодженнями автомобіля. Таким чином, розмір матеріальної шкоди був не визначений та не підтверджений належними доказами. Як роз`яснено у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина. Подібну позицію висловила Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у Постанові від 20 червня 2018 року у справі № 473/2638/15-ц, а саме: "Системний аналіз зазначених норм права дозволяє зробити висновок про те, що особа, яка володіє та використовує транспортний засіб, відповідає за заподіяну шкоду й за відсутності вини, єдиним виключенням із загального правила є доведеність цією особою заподіяння шкоди внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, у той час як правила статті 1166 ЦК України, якою встановлюються загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, передбачають відшкодування за неї за наявності вини особи, яка заподіяла шкоду." Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 285/4411/18 зробив висновок, що підстави відповідальності за завдану позивачам шкоду можуть виникати з інших правових підстав, зокрема на загальних підставах відшкодування шкоди, передбачених статтями 1166,1167 ЦК України. Так, Верховний Суд зазначає, що відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я. Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі. Аналіз положень статей 11 та 1166 ЦК України дозволяє зробити висновок, що підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі. Зобов`язання про відшкодування шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала шкоди та її результатом - шкодою; вина особи, яка завдала шкоди. Згідно зі статтями 13 та 89 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до\~статей 12,\~76-81\~ЦПК України\~кожна сторона\~зобов`язана за\~допомогою належних\~та допустимих\~доказів довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається,\~як на\~підставу своїх\~вимог та\~заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень, що врегульовано положеннями ст. 77 ЦПК України. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді ("Руїс Торіха проти Іспанії"). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Представник позивача не надала суду доказів, які беззаперечно свідчать про обставини ДТП, пошкодження автомобіля, матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок ДТП. Таким чином, при викладених обставинах, у зв`язку з тим, що представник позивача не довела тих обставин, на які вона посилається в своїй позовній заяві, позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог, то судові витрати слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed