Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-18 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом до [PERSON] та свої вимоги мотивує тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 25 листопада 1994 року по 29 березня 2017 року. Від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] . В період шлюбу, 18 вересня 1995 року, вона разом з відповідачем придбали квартиру за адресою [ADDRESS] , що підтверджується копією дублікату договору купівлі-продажу від 18 вересня 1995 року. Договір було оформлено на [PERSON] . За вказаною адресою позивачка зареєстрована з моменту придбання квартири, а син був зареєстрований з 2010 року, що підтверджується витягами з місця проживання від 19 лютого 2024 року. За усною домовленістю з відповідачем, враховуючи, що вона сплатила заборгованість відповідача за кредитним договором №761/4-263 за рішенням суду у справі № 591/8260/14-ц від 18 грудня 2014 року в сумі 146652,68 грн., [PERSON] пообіцяв подарувати зазначену квартиру їхньому спільному сину - [PERSON] . З 2014 року позивачка самостійно сплачувала комунальні послуги за вказану квартиру, здійснює поточний ремонт, що підтверджується квитанціями про сплату за комунальні послуги. У вказаній квартирі на даний час проживають її батьки. [INFO] син сторін [PERSON] загинув в Донецькій області під час виконання бойового завдання.02 лютого 2024 року відбулося поховання сина, в лютому 2024 року, після поховання сина, колишній чоловік повідомив про те, що вирішив продати вказану квартиру та просив повернути правовстановлюючі документи на квартиру, які нібито перебували у сина. При перегляді речей сина позивачкою було виявлено довіреність від 12 квітня 2019 року, посвідчена приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Матус Н.М., якою [PERSON] уповноважував її подарувати належну йому на праві приватної власності квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , її сину, [PERSON] , [INFO] , зареєстровано в реєстрі за № 215. Про існування вказаної довіреності їй відомо не було, при оформленні вказаної довіреності у нотаріуса вона присутня також не була. Вона вважала, що квартира вже подарована сину відповідачем. Враховуючи, що в рамках цивільної справи № 591/8260/14-ц на вказану квартиру була накладена заборона на відчуження, відповідач свідомо ввів її в оману щодо відчуження квартири сину. Посилаючись на вказані обставини, позивачка просить суд визнати за нею право власності на частину квартири за адресою [ADDRESS] , яка є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, стягнути з відповідача на її користь судові витрати. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 27 березня 2024 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 20 червня 2024 року, о 09 год. 00 хв. 11 квітня 2024 року від відповідача [PERSON] в особі представника адвоката Кліпікова Р.Б. надійшов відзив на позов, в якому зазначає, що спірна квартира була придбана відповідачем за свої особисті кошти, отримані від продажу однокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] . Зазначена квартира була одноосібно приватизована відповідачем до укладення шлюбу з [PERSON] та належала йому на праві приватної власності, тобто була його особистою власністю. Квартира була продана [PERSON] в липні 1995 року. Кошти, виручені відповідачем від продажу квартири, яка була його особистою приватною власністю, у повному об`ємі були використані ним для купівлі спірної квартири. При цьому, оскільки продана квартира у м. Харків коштувала дорожче, ніж придбана відповідачем квартира у м.Суми, решта коштів була використана ним для купівлі меблів та побутової техніки у новопридбану квартиру. Позивачка власних заощаджень на той час не мала, на купівлю спірної квартири своїх особистих коштів не надавала. Спільних коштів у подружжя на момент придбання квартири теж не було, оскільки їх заробітної плати ледве вистачало на харчування та оплату комунальних послуг. Отже при купівлі квартири за адресою: [ADDRESS] , спільні кошти подружжя не витрачались. Також для придбання зазначеної квартири не витрачались і особисті кошти позивачки. Після придбання спірної квартири в ній були зареєстровані відповідач та позивачка, а з 2010 року їх син - [PERSON] , [INFO] . Проте між відповідачем, позивачкою та її батьками - [PERSON] та [PERSON] було досягнуто усної домовленості про те, що в однокімнатній квартирі відповідача за адресою: [ADDRESS] , будуть мешкати батьки [PERSON] , а відповідач з позивачкою та сином [PERSON] будуть мешкати в двокімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка належить батькам позивачки. На виконання таких домовленостей після придбання відповідачем спірної квартири в неї переїхали проживати батьки позивачки - [PERSON] та [PERSON] , які мешкають у цій квартирі до теперішнього часу. Натомість [PERSON] , [PERSON] та їх син [PERSON] вселились у двокімнатну квартиру батьків позивачки, в якій остання фактично мешкає до цього часу, а відповідач з сином [PERSON] мешкали до 2017 року. У 2002 році шлюбні відносини між [PERSON] та [PERSON] фактично припинились і у травні 2003 року шлюб було розірвано згідно рішення Зарічного районного суду м.Суми від 21 травня 2003 року у справі №2-3434/03, яке набрало законної сили 21 червня 2003 року. З урахуванням зазначеного інформація позивачки про те, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 25 листопада 1994 року по 29 березня 2017 року не відповідає дійсності, оскільки фактично шлюб було розірвано згідно рішення суду, яке набрало законної сили 21 червня 2003 року, а тому оформлення свідоцтва про розірвання шлюбу у 2017 році не спростовує факту розірвання шлюбу у 2003 році. Після розірвання шлюбу відповідач з сином [PERSON] та позивачка залишились мешкати в одній квартирі, проте спільного господарства не вели і ніяких сімейних відносин не мали. Вихованням сина займався [PERSON] , так як [PERSON] мала іншого чоловіка, з яким проводила більшість часу. Після закінчення школи у 2007 році [PERSON] навчався в Глухівському аграрному технікумі, потім в СумДУ. Весь цей час сином опікувався відповідач, допомагав як матеріально, так і підтримував у навчанні. Після закінчення навчання відповідач сприяв сину у працевлаштуванні. Відповідач після розірвання шлюбу постійно пропонував позивачці роз`їхатись, зокрема щоб він разом з сином [PERSON] переїхав у свою квартиру, а батьки позивачки - повернулись мешкати до їх квартири за адресою: [ADDRESS] , при цьому [PERSON] або залишається жити далі з батьками або винаймає собі інше житло. На таку пропозицію позивачка спочатку не погоджувалась, а у 2007 році погодилась за умови, що у квартирі батьків буде зроблено ремонт. Для цього відповідач у 2007 році оформив споживчий кредит в ПАТ «Укрсоцбанк», а позивачка виступила гарантом за даним кредитним договором. Кредитні кошти в повній сумі були витрачені на ремонт та меблювання квартири батьків позивачки за адресою: [ADDRESS] . Проте після цього позивачка обіцянки не дотрималась, своїх батьків з квартири відповідача не перевезла та продовжила мешкати у їх квартирі за адресою: [ADDRESS] . В зв`язку з тим, що позивачка порушила домовленості відповідач перестав сплачувати внески за кредитом, в зв`язку з чим банк подав позов до Зарічного районного суду м. Суми, який заочним рішенням від 18 грудня 2014 року у справі №591/8260/14-ц стягнув в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором в сумі 146652,68 грн. Так як кредитні кошти були використані на ремонт квартири батьків позивачки, вона сплатила заборгованість за кредитом згідно рішення суду. При цьому вона частково позичила гроші у брата відповідача - [PERSON] , які так і не віддала до цих пір. Ніяких домовленостей про дарування спірної квартири сину в обмін на сплату заборгованості за кредитним договором між позивачкою та відповідачем не було, зазначена інформація не відповідає дійсності. Також, в зв`язку порушенням позивачкою домовленостей щодо роз`їзду після ремонту в квартирі її батьків, відповідач з сином [PERSON] продовжували мешкати в цій квартирі до 2017 року, після чого вони разом виїжджали на заробітки спочатку до Польщі, потім до Литви. Після повернення з заробітків влітку 2019 року, відповідач влаштувався на роботу до електромонтажної дільниці Харківського управління капітального будівництва ТОВ «ФЕРРОСТРОЙ» у м. Горішні Плавні Полтавської області, а через два тижні влаштував на роботу на теж саме підприємство свого сина [PERSON] . З того часу відповідач разом з сином [PERSON] мешкали у м. Горішні Плавні, спочатку винаймали житло, а в травні 2023 року отримали кімнату в гуртожитку, в якій проживали разом до серпня 2023 року, що підтверджується довідками з місця роботи №26 та №27 від 04.04.2024р. та довідкою з місця проживання №6/24 від 09.04.2024р. На початку серпня 2023 року [PERSON] поїхав до м.Чернівці, де хотів тимчасово влаштуватись на роботу, оскільки останнім часом за основним місцем роботи були затримки з виплатою заробітної плати, проте одразу ж по прибуттю був мобілізований до лав Збройних Сил України, а [INFO] він загинув під Старомайорським Донецької області при виконанні бойового завдання. Поховали [PERSON] [INFO] у м.Суми. Отже інформація позивачки про те, що особисті речі сина перебували у неї не відповідають дійсності, оскільки останнім часом (з 2019 року) [PERSON] мешкав разом з відповідачем у м. Горішні Плавні Полтавської області, де фактично і знаходились його особисті речі. Крім того зазначає, що після розлучення правовстановлюючі документи на спірну квартиру залишились у позивачки, на неодноразові звернення відповідача документи вона йому так і не повернула. На даний момент оригінали документів на спірну квартиру знаходяться у позивачки, що вона сама підтверджує у своїй позовній заяві. Також не відповідає дійсності інформація про те, що довіреність від 12 квітня 2019 року, якою відповідач уповноважив [PERSON] подарувати належну йому квартиру сину [PERSON] була в речах [PERSON] . Зазначену довіреність після посвідчення у нотаріуса Золотарьов О.С. передав позивачці, так як вона була видана на її ім`я. Слід зазначити, що відповідач дійсно мав намір подарувати належну йому квартиру сину [PERSON] , проте такий намір у нього виник у 2019 році, після чого він і оформив відповідну довіреність. Довіреність видав на ім`я [PERSON] , так як на той час їздив на заробітки за кордон та не мав часу самостійно займатись цим питанням. В той же час ніяких домовленостей з позивачкою щодо дарування квартири [PERSON] не мав, а тому ця інформація не відповідає дійсності. Чому позивачка не скористалась довіреністю та не подарувала квартиру сину відповідачу не відомо, проте строк її дії закінчився 12 квітня 2022 року, після чого [PERSON] не зверталась до відповідача з питання видачі нової довіреності або дарування квартири ним особисто. Вважає, що спірна квартира не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є його особистою власністю, оскільки була придбана хоча і в шлюбі з позивачкою, однак за його особисті кошти, які він отримав від продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , що була ним одноосібно приватизована та належала йому на праві власності. В цьому випадку факт витрачання саме особистих коштів відповідача на купівлю спірної квартири підтверджується незначним проміжком часу між продажем його особистого майна у м.Харків і придбанням квартири у м.Суми, а також відсутністю доказів, які б свідчили про наявність у подружжя спільних грошових заощаджень у розмірі достатньому для придбання спірного нерухомого майна чи участі позивачки особистими коштами у його придбанні. Посилаючись на вказане, просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі (а.с.35-39). 19 червня 2024 року від представника позивачки [PERSON] - адвоката Гриценка Б.М. надійшла відповідь на відзив, в якій зазначає, що квартира була придбана 18 вересня 1995 року відповідно до договору купівлі-продажу квартири в [ADDRESS] . Тобто, позивач та відповідач мешкали після реєстрації шлюбу 1 рік та 9 місяців. Шлюб було розірвано 29 березня 2017 року Рішення суду про розірвання шлюбу в 2003 році, прийняте 21 травня 2003 року не може бути взяте до уваги, оскільки чинна на той час стаття 44 КпШС передбачала, що шлюб вважається припиненим не після розірвання його в судовому порядку, а з моменту реєстрації розлучення у відділі реєстрації актів громадянського стану. Також необхідно зазначити, що 18 грудня 2014 року рішенням Зарічного районного суду задоволені вимоги Банку (набрало законної сили 22 лютого 2015 року), які виникли на підставі кредитного договору укладеного 15 травня 2007 року № 761/4-263 з [PERSON] та договору поруки, за яким поручителем виступила [PERSON] , та стягнуто на користь банку 146 654,68 грн. заборгованості за кредитним договором. Кредит брався на споживчі цілі. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, було укладено договір іпотеки від 15 травня 2007 року, за яким в іпотеку була передана спірна квартира. Позивачка сплатила всю суму заборгованості, яка була стягнута за рішенням суду, що підтверджується квитанцією про сплату боргу та постановами про закінчення виконавчого провадження. Вищезазначене свідчить що в період перебування позивачки та відповідача в зареєстрованому шлюбі, квартира була предметом спільного цивільного обігу подружжя [PERSON] . Позивачка погасила повністю заборгованість по зобов`язаннях відповідача, де предметом іпотеки була вищезазначена квартира (а.с.66-67). Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 20 червня 2024 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу для розгляду по суті на 11 вересня 2024 року об 11 год. 00 хв., визначено резервну дату 25 вересня 2024 року, о 15 год. 30 хв., викликати свідків [PERSON] та [PERSON] . Протокольною ухвалою головуючого 11 вересня 2024 року розгляд справи відкладено до 25 вересня 2024 року у зв`язку з необхідністю забезпечення явки свідків та визнання обов`язковою явки позивача. 24 вересня 2024 року від позивачки [PERSON] надійшли пояснення по справі, в яких зазначає, що в речах сина була знайдена довіреність на її ім`я, якою вона була уповноважена подарувати квартиру своєму сину. При складанні довіреності вона не була присутня. Вважала, що квартира була подарована, так як нею було сплачено заборгованість по кредитному договору. Щодо правового значення цієї довіреності, то хоче зазначити, що для поділу майна подружжя довіреність не має правової визначеності, так як не була реалізована. Про приватизовану квартиру в м. Харкові їй не було відомо. Спірна квартира придбана за спільні кошти подружжя. В шлюбних стосунках з відповідачем вони перебували з 1989 року, в результаті чого [INFO] народився їх спільний син [PERSON] . Юридично шлюб було зареєстровано з відповідачем 25 січня 1994 року, свідоцтво про укладення шлюбу [NUMBER] видане Ленінським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Харкова. Квартира була придбана 18 вересня 1995 року, відповідно до договору купівлі-продажу квартири в [ADDRESS] (а.с.93). 25 вересня 2024 року протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено до 05 грудня 2024 року у зв`язку з необхідністю забезпечення явки свідків та неявкою позивачки в судове засідання. 05 грудня 2024 року протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено до 07 лютого 2025 року для повторного виклику позивачки, явку якої визнано обов`язковою. 07 лютого 2025 року від представника відповідача [PERSON] адвоката Кліпікова Р.Б. надійшла заява про застосування строків позовної давності, оскільки позовні вимоги пред`явлено з порушенням строку позовної давності. Зазначає, що шлюб між сторонами було розірвано згідно рішення Зарічного районного суду м. Суми від 21 травня 2003 року у справі №2-3434/03, яке набрало законної сили 21 червня 2003 року. Подальше отримання свідоцтва про розірвання шлюбу 29 березня 2017 року (майже через 14 років) не спростовує зазначений вище факт. Також, як вбачається з матеріалів справи, після розірвання шлюбу [PERSON] неодноразово пропонував [PERSON] забрати своїх батьків зі спірної з квартири, повідомляючи про свій намір переїхати до цієї квартири для проживання та про її подальший продаж. В подальшому [PERSON] погодилась з такими пропозиціями відповідача та фактично дала згоду за умови проведення ремонту в квартирі її батьків за адресою: [ADDRESS] , за кошти [PERSON] . На виконання таких домовленостей між [PERSON] та [PERSON] останнім 15 травня 2007 року було оформлено споживчий кредит в АКБ «Укрсоцбанк» (договір кредиту №761/4-263 від 15.05.2007 р., мається в матеріалах справи), а [PERSON] виступила поручителем за кредитними зобов`язаннями згідно договору поруки №761/4-264 від 15.05.2007 р. Таким чином позивачці в строк не пізніше ніж 15 травня 2007 року було достовірно відомо про наміри [PERSON] щодо відчуження спірної квартири та про його ставлення до цієї квартири як до свого особистого майна. Отже [PERSON] , яка вважає себе співвласником спірної квартири, було відомо про порушення своїх прав як потенційного співвласника майна. Тобто фактично відповідач своїми діями в період з 21 червня 2003 року (з моменту розірвання шлюбу) по 15 травня 2007 року (дата укладання договору кредиту для отримання коштів на ремонт квартири батьків позивачки для подальшого їх виїзду зі спірної квартири) заперечував право позивачки на частку у спільному майні, в зв`язку з чим почав перебіг строк позовної давності щодо вимог про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на частину спірної квартири. Позивачка звернулась з позовом про визнання права власності на 1/2 частину квартири, яка є об`єктом спільної сумісної власності подружжя 15 березня 2024 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності. Просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі (а.с.107-108). В судовому засіданні представник позивачки позов підтримав у повному обсязі, відповідач та його представник позовні вимоги не визнали з підстав, викладених у відзиві на позов. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час і місце судового розгляду повідомлена належним чином. Суд, вислухавши думку учасників справи, які з`явилися в судове засідання, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Частина 3 ст. 12 ЦПК України встановлює обов`язок кожної сторони довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Під час судового розгляду встановлено, що 25 листопада 1994 року сторони уклали шлюб, який зареєстровано Ленінським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Харкова, актовий запис № 538, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу (а.с.3). З копії договору купівлі-продажу від 18 вересня 1995 року, вбачається, що відповідачем [PERSON] придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] , договір посвідчено приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Краснощок Л.М., зареєстровано в реєстрі за № 477, що підтверджується копією дублікату договору купівлі-продажу від 18 вересня 1995 року (а.с.9,10). Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 21 травня 2003 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, що підтверджується копією рішення у справі № 2-3434/03від 21 травня 2003 року (а.с. 41). 29 березня 2017 року видано свідоцтва про розірвання шлюбу, зареєстрованого відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис № 34 (а.с. 5). 15 травня 2007 року між АКБ СО «УКРСОЦБАНК» та [PERSON] укладено кредитний договір № 761/4-263, за яким [PERSON] отримав кредит у розмірі 11250,00 швейцарських франків з процентною ставкою в розмірі 9 % річних, строк користування кредитом до 10 травня 2022 року, що підтверджується копією кредитного договору (а.с.72-74). 15 травня 2007року в забезпечення виконання кредитного договору№ 761/4-263 від 15 травня 2007 року укладено договір поруки, поручителем за яким є [PERSON] , що підтверджується копією договору поруки(а.с.77-78). 15 травня 2008 року між АКБ СР «УКРСОЦБАНК» та [PERSON] укладено іпотечний договір у якості забезпечення виконання зобов`язань за Договором кредиту № 761/4-263 від 15 травня 2007 року, за яким в іпотеку передано квартиру загальною площею 34, 00 кв.м.заадресою: [ADDRESS] (а.с.79-80). Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 18 грудня 2014 року у справі № 591/8260/14-ц, позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено. Стягнуто з [PERSON] , [PERSON] в солідарному порядку на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором № 761/4-263 в сумі 146 652 грн. 68 коп., а також судові витрати в сумі 1466 грн. 53 коп. в дольовому порядку, тобто по 733,27 грн. з кожного (а.с.13-14,.75-76). 22 лютого 2019 року державним виконавцем Зарічного відділу державної виконавчої служби міста Суми Головного територіального управління юстиції у Сумській області винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа по справі №591/8260/14-ц від 23 лютого 2015 року про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «УКРСИББАНК» боргу за кредитним договором в сумі 146652,68 грн. (а.с.68-зворот-69). 22 лютого 2019 року державним виконавцем Зарічного відділу державної виконавчої служби міста Суми Головного територіального управління юстиції у Сумській області винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа по справі №591/8260/14-ц від 23 лютого 2015 року про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «УКРСИББАНК» боргу за кредитним договором в сумі 146652,68 грн. (а.с.70). З копії квитанції від 21 лютого 2019 року вбачається, що [PERSON] сплачено 146654,68 грн. по виконавчому листу № 591/8260/14-ц (а.с.71). 28 квітня 2019 року [PERSON] надав на ім`я [PERSON] довіреність, якою уповноважував її подарувати належну йому на праві власності квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Строк дії довіреності по 12 квітня 2022 року (а.с.11). [INFO] помер син сторін [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.6). З довідки ТОВ «Феррострой» від 09 квітня 2024 року № 6/24 вбачається, що [PERSON] з травня 2023 року разом зі своїм сином [PERSON] проживали в кімнаті № [NUMBER] блоку №5 гуртожитку № [NUMBER] , розташованого за адресою: [ADDRESS] . На даний час [PERSON] проживає в кімнаті один (а.с.42 -зворот). Відповідно до довідки ТОВ «Феррострой» від 04 квітня 2024 року № 27 вбачається, що [PERSON] дійсно працює в ТОВ «Феррострой» з 21 серпня 2019 року по теперішній час (а.с. 43). Свідок [PERSON] під час судового розгляду пояснила, що вона товаришувала зі сторонами, після їх розлучення з позивачкою припинила спілкування, з відповідачем підтримує дружні відносини. З відповідачем познайомилися в 1995 році, він вже працював на залізниці. Позивачка улаштувалася на її посаду. Вони товаришували сім`ями, часто зустрічалися. У 1998 році вони були на її весіллі. З 1999 року не так часто стали спілкуватися. Відповідач десь у 2001 році повідомив, що з позивачкою стосунки погіршилися, він намагався зберегти сім`ю. Він тяжко переносив розлучення. Розлучилися сторони у 2003 році. У них був спільний син [PERSON] . На суді [PERSON] сказала, щоб син залишився з батьком, це її здивувало. З 1996 року сторони як подружжя жили по [ADDRESS] . Вони казали, що це квартира батьків, а батьки проживали десь на дев`ятому мікрорайоні, адресу не знає. Зі слів їх обох, свідку відомо, що [PERSON] продав у м. Харкові квартиру і вони купили однокімнатну квартиру і батьки залишилися в ній проживати. Після розлучення відповідач казав, що хотів роз`їхатися і поїхати в квартиру. Але домовитися вони з цього приводу не змогли. Десь у 2007 році відповідач сказав, що вони домовилися, що якщо він зробить ремонт на Харківській і батьки переїдуть, вони роз`їдуться. Він сказав, що буде брати кредит. Він взяв гроші почав робити ремонт, рушили стіни, меблі купували. Відповідач мав якісь проблеми з банком, брав кредит, судові справи були. Потім вони вже рідко спілкувалися, батьки так і не переїхали в ту квартиру. Відповідач вчив сина, влаштував його на роботу. Після розлучення сторони проживали в квартирі по [ADDRESS] . Відповідач просив документи, щоб продати квартиру та поїхати. У 2007 році нарешті позивачка погодилася. Відомо, що спочатку кредит виплачував відповідач, чи виплачено в подальшому їй не відомо. Відповідач у 2010 році виїхав на заробітки і перестав проживати там. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він є братом відповідача, мешкає в м. Харків. Вони усі проживали в квартирі розташованої в [ADDRESS] , а саме: мати, дідусь і відповідач. У 1986 році мати отримала нову квартиру, і він, мати і брат туди переїхали, а дідусь залишився у старій квартирі. У 1990 році забрали дідуся, а відповідач переїхав в квартиру дідуся. Він проживав окремо. У 1994 році брат одружився, вони стали проживати з позивачкою в цій однокімнатній квартирі. Потім брат приватизував цю квартиру і вони її продали. Це було наприкінці 90-х років, угода була при ньому. Гроші від продажу квартири деякий час зберігалися у нього, за ці гроші була куплена відповідачем квартира у місті Суми. Частина грошей була витрачена на купівлю електроніки та меблів. У 2002 році почався розлад з дружиною у брата, у 2003 році вони розлучилися. Зі слів відповідача, йому відомо про те, що він переїзджає у свою квартиру, яка була куплена у м. Суми, і мав проживати з сином [PERSON] там, а позивачка мала залишитися у двокімнатній квартирі її батьків. В квартирі, яка куплена відповідачем проживали батьки позивачки. Була домовленість, що батьки переїдуть як буде куплена квартира. Через деякий час так і не переїхав, він запитав чому, то він сказав, що позивачка відмовилася, а потім виставила вимогу зробити ремонт у квартирі по [ADDRESS] у двокімнатній квартирі, і тоді вона забере своїх батьків, давши відповідачу з сином проживати в однокімнатній квартирі. Для цього був взятий кредит, щоб зробити ремонт 11\~000 швейцарських франків. Ремонт був зроблений, але позивачка так і не забрала своїх батьків. Після розлучення відповідач з сином планували переїзд у м. Харків, плануючи продати квартиру і купити у м. Харків, але угода не вийшла і переїзд не вдався. Позивачка при укладенні шлюбу не працювала. Продаж квартири у м. Харків було здійснено за 5500 тисяч доларів, йому це відомо, бо гроші зберігалися у нього. Це була дуже велика сума на той час. Він брав 4000 доларів США для купівлі квартири у м. Суми, а потім ще решту на купівлю електроніки та меблів. Гроші за кредит були сплачені за рахунок заощаджень відповідача і свідок давав близько 1000 доларів США позивачці. Вона йому телефонувала і просила зайняти, і він їй зайняв ці гроші. Розписки з неї не брав. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 369/3800/19. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, а також постанові Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 1316/3987/12-ц. Згідно ст.ст. 68, 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Під час судового розгляду встановлено, що придбання квартири [ADDRESS] відбувалася в період перебування подружжя [PERSON] у шлюбі, в період їх спільного проживання, що не заперечується відповідачем, а тому вказане житлове приміщення належить сторонам на праві спільної сумісної власності. За правилами ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Обґрунтовуючи свої заперечення проти позову [PERSON] посилається на те, що придбання квартири відбулось повністю за належні йому грошові коши від продажу квартири в [ADDRESS] , яка належала йому на праві приватної власності. В той же час суду не надано належних та допустимих доказів, які б вказували на те, що відповідач мав у праві власності вказану квартиру, а також що її продаж відбувся незадовго до придбання спірної квартири. Під час судового розгляду не встановлено достовірних доказів, які б вказували на розмір грошових коштів, виручених під час продажу квартири у місті Харків, та їх співрозмірність розміру грошових коштів, сплачених під час придбання спірної квартири в м. Суми. Суд критично оцінює показання свідка [PERSON] , враховуючи родинні стосунки з відповідачем, що може вказувати на його заінтересованість в вирішенні спору на користь відповідача. До того ж показання свідка про те, що продаж квартири були виручені кошти в розмірі 5500 дол. США різняться з поясненнями відповідача, який в судовому засіданні повідомив, що продаж квартири в м. Харків відбувся за 4000 дол. США. Таким чином [PERSON] не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин того, що сплачені кошти за спірну квартиру, є саме його власними коштами, а отже не доведено його твердження, що вказана квартира належить йому на праві особистої власності. За нормами ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Доводи відповідача [PERSON] щодо неотримання доходу позивачкою під час перебування з ним у шлюбі, суд вважає необґрунтованими, оскільки на підставі ст. 60 СК України майно набуте за час шлюбу є спільним незалежно від того, що один з подружжя не мав з поважної причини самостійного заробітку. Відповідно до частини другої\~статті 72 СК України\~до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. В судовому засіданні представником відповідача надано заяву про застосування строку позовної давності. Статтями\~256-257\~та\~261 ЦК України\~визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У частині другій\~статті 72 СК України\~та\~пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України\~\~від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15. Вирішуючи питання дотримання позивачкою строку звернення до суду з позовом, суд враховує, що при визначенні початку перебігу позовної давності виходить не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, отже, сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Під час судового розгляду не були встановлені обставини, які б вказували на те, що відповідач стверджував про одноособове право власності на спірну квартиру у заявленому ним 2007 році. Відповідач в судовому засіданні стверджував, що з позивачкою була домовленість щодо проживання батьків позивачки в квартирі. При цьому, за його словами, після проведення ремонту у квартирі, належній батькам позивачки, остання не дотрималася домовленості. Проте відповідач повідомив, що після проведення ремонту в квартирі, він не пред`явив претензії про виселення батьків, такі позовні вимоги він подав у травні 2024 року, тобто після подачі позивачкою позову, який є предметом розгляду у цій справі. Відповідачем не надано доказів того, що він наполягав на тому, що спірна квартира є його одноособовою власністю у 2007 році. Навпаки факт проживання батьків позивачки у спірній квартирі свідчить на підтвердження її доводів, що про обставини порушення прав їй стало відомо після смерті сина, оскільки довіреність на дарування квартири на користь сина залишилася не реалізованою. Обставини домовленості проживання батьків позивачки у спірній квартирі не можуть свідчити про факт наявності претензій відповідача щодо одноосібного володіння спірною квартирою, а посвідчення ним у квітні 2019 року довіреності, якою відповідач уповноважив позивачку подарувати від свого імені спірну квартиру сину, свідчить про певну ступінь довіри до неї та відсутність суперечностей щодо права власності спільного майна подружжя. Таким чином відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами обставини того, що позивачка дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права раніше лютого 2024 року. За таких обставин під час судового розгляду встановлено, що придбання квартири за адресою: [ADDRESS] відбувалося в період перебування подружжя [PERSON] у шлюбі, в період їх спільного проживання, що не заперечується відповідачем, а тому вказане житлове приміщення належить сторонам на праві спільної сумісної власності. З огляду на вказане суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання за нею права власності на частину житлового приміщення квартири [ADDRESS] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню понесені позивачкою судові витрати в розмірі 3091 грн. 85 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved