Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-19 00:00:00

У березні 2024 року КП «Київжитлоспецексплуатація» звернулося до Подільського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про стягнення боргу, інфляційних втрат та трьох процентів річних. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 28.02.2019 між КП «Київжитлоспецексплуатація» та відповідачем [PERSON] було укладено договір №2332 про надання послуг з розподілу теплової енергії, розрахункового обслуговування за спожиту теплову енергію, технічного обслуговування системи теплопостачання та теплоспоживання. Згідно з умовами договору відповідач зобов`язався своєчасно та в повному обсязі сплачувати позивачу вартість спожитої теплової енергії та вартість послуг технічного обслуговування системи теплопостачання та теплоспоживання в нежитловому будинку за адресою [ADDRESS] , за приміщення загальною та опалювальною площею 340,8 кв.м. 30.08.2018 між сторонами також було укладено договір на постачання теплової енергії у гарячій воді №260100, відповідно до якого енергопостачальна організація надає теплову енергію у вказаний нежилий будинок, а позивач оплачує її вартість, щорічно в міжопалювальний період готує теплове господарство до опалювального періоду та здійснює технічне обслуговування систем теплопостачання будинку. У зв`язку з відключенням нежитлових приміщень [PERSON] від системи централізованого опалення господарського блоку, що було встановлено на підставі обстеження, проведеного 24.11.2020 представниками СП «Енергозбут» КП «Київтеплоенерго» та про що було складено акт №3/11-2224, було зменшено теплове навантаження відповідно до технічного рішення робочого проекту 10.19.TM.0238 П3, виконаного ТОВ «Укртеплолюкс», а також зменшено опалювальну площу будинку на 340,8 кв.м та внесено додатковою угодою від 01.12.2020 зміни до договору з енергопостачальною організацією. Таким чином, позивач припинив нарахування за договором з 01.11.2019 у зв`язку з відключенням нежитлових приміщень [PERSON] від системи централізованого опалення. За теплову енергію, яка фактично була надана в приміщення, розташоване за адресою [ADDRESS] , та послуги технічного обслуговування системи теплопостачання та теплоспоживання згідно з договором №2332 від 28.02.2019, оплата не надійшла. Позивач звертався до відповідача з претензією про погашення заборгованості, однак заборгованість позивач не сплатив. Таким чином, відповідач заборгував позивачу за послуги, надані в період з листопада 2019 року по жовтень 2020 року, 75 881,61 грн вартості теплової енергії, що вбачається з розрахунків фактичної вартості теплової енергії, які зроблено на підставі облікових карток КП «Київтеплоенерго» відповідно до тарифів на теплову енергію, встановлених розпорядженнями Київської міської державної адміністрації та послуг технічного обслуговування системи теплопостачання та теплоспоживання, які нараховано згідно з Калькуляцією вартості робіт по забезпеченню технічної експлуатації внутрішньобудинкових мереж ЦО, ГВП та абонентських вводів нежилих будинків від 14.03.2020, на підставі п. п. 4.4-4.6 договору та додатку 1 до договору. На вказану суму боргу позивачем на підставі ст. 625 ЦК України також нараховано інфляційну складову, яка становить 874,23 грн, та 3% річних, які становлять 302,24 грн. Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 31.03.2021 у справі №758/9526/19 з відповідача стягнуто заборгованість за договором №3223 від 28.02.2019 за період з лютого по квітень 2019 в розмірі 51 080,81 грн, 3% річних в розмірі 195,68 грн та інфляційні втрати в розмірі 316,60 грн, а всього 51 593,09 грн. Вказана заборгованість не є предметом стягнення на підставі цього позову. Разом із цим, оскільки на момент подання позовної заяви до суду вищевказаний договір не було розірвано або/чи визначено недійсним у судовому порядку, не існує інших доказів щодо відкладення/пролонгації зобов`язання за вказаним договором, тобто зобов`язання відповідача є чинними (дійсними), позивач просить стягнути з відповідача на користь КП «Київжитлоспецексплуатація» борг в сумі 75 881,60 грн, інфляційну складову боргу в сумі 874,23 грн, 3% річних в сумі 302,24 грн, а також судові витрати. Ухвалою суду від 20.03.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, надано відповідачу строк для надання відзиву на позов. Відповідач у встановлений судом строк відзив на позов не подав. Разом із цим, 18.07.2024 до суду надійшла заява відповідача про застосовування строків позовної давності. Обґрунтовуючи таку заяву, відповідач зазначив, що дійсно 28.02.2019 між ним та позивачем було укладено договір №2332 про надання послуг з розподілу теплової енергії, розрахункового обслуговування за спожиту теплову енергію, технічного обслуговування системи теплопостачання та теплоспоживання. Відповідно до п. 9.3. договору він може бути припинений у випадку звільнення або передачі об`єкта іншому суб`єкту господарської діяльності (фізичній особі). 04.07.2019 на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення №808 вказане нежитлове приміщення відповідачем було відчужене. На виконання п.2.4 договору купівлі-продажу таке приміщення було фактично передано покупцю у день підписання договору. При цьому, відповідач також звертає увагу на те, що оскільки заборгованість за житлово-комунальні послуги нараховувалась позивачем щомісяця, то перебіг загальної позовної давності слід відраховувати від щомісячного платежу. Пунктом 4.4. договору №2332 визначено, що споживач сплачує за надані послуги не пізніше 18 числа поточного місяця. Таким чином, оскільки відповідач відчужив об`єкт нерухомості 04.07.2019, а договором встановлено зобов`язанням споживача сплачувати за надані послуги не пізніше 18 числа поточного місяця, то перебіг позовної давності почався з 18.07.2019. Позивач звернувся до суду з даним позовом в березні 2024 року. Однак, виходячи з положень статей 253, 256, 261 ЦК України, строк позовної давності за вимогами позивача сплинув 19.07.2022. 22.07.2024 відповідачем подано до суду письмові пояснення щодо позовних вимог. Крім того, 23.07.2024, 12.11.2024 та 22.11.2024 ним надано додаткові письмові пояснення. У судове засідання сторони не з`явилися, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності. За таких обставин суд ухвалив проводити розгляд справи за відсутності сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню із наступних підстав. Згідно з ч. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У відповідності до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що 28.02.2019 між КП «Київжитлоспецексплуатація» та відповідачем [PERSON] було укладено договір №2332 про надання послуг з розподілу теплової енергії, розрахункового обслуговування за спожиту теплову енергію, технічного обслуговування системи теплопостачання та теплоспоживання (далі - договір №2332 від 28.02.2019). Згідно з умовами договору відповідач зобов`язався своєчасно та в повному обсязі сплачувати позивачу вартість спожитої теплової енергії та вартість послуг технічного обслуговування системи теплопостачання та теплоспоживання у належному йому нежитловому приміщенні за адресою [ADDRESS] . Пунктом 9.3. договору сторони погодили, що цей договір може бути припинений у випадку звільнення або передачі споживачем об`єкта іншому суб`єкту господарської діяльності (фізичній особі). Правовідносини, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг, регулюються нормами Цивільного кодексу України, Житлового кодексу України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», а також іншими нормативно-правовими актами у галузі цивільного, житлового законодавства та актами, що регулюють відносини у сфері надання житлово-комунальних послуг. Так, Законом України «Про житлово-комунальні послуги» визначено основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником. Відповідно до ст. 179 ЖК України користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Згідно з п. 7 «Правил користування приміщеннями житлових будинків», затверджених постановою КМУ №45 від 24.01.2006 «Про внесення змін до постанови Кабміну від 08.10.1992 №572», власник та наймач квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Законом України «Про житлово-комунальні послуги» врегульовані права та обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг, якими є власник, споживач, виконавець та виробник, серед яких обов`язком виконавця є надання послуг вчасно та відповідної якості, згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладання із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за недотримання умов його виконання, згідно з типовим договором. Правом споживача є одержання вчасно та відповідної якості житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а його обов`язком - оплатити житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно із ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. За змістом статей 319, 322 ЦК України власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 151 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію. Статтею 67 ЖК України визначено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами, а статтею 68 ЖК України на власників квартир покладається обов`язок своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно із положеннями статей 525, 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Згідно зі ст. 310 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У відповідності до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків (стаття 611 ЦК України). Обґрунтовуючи позов, позивач вказує на те, що відповідачем, як власником нежитлового приміщення за адресою [ADDRESS] , щодо обслуговування якого між ними було укладено договір №2332 від 28.02.2019, допущено заборгованість за надані позивачем послуги в сумі 75 881,60 грн. На підставі ст. 625 ЦК України на вказану суму боргу позивачем також було нараховано штрафні санкції, а саме: 874,23 грн інфляційних втрат та 302,24 грн 3% річних. Таким чином, позивач вказує про наявність підстав для стягнення з відповідача на його користь вказаного розміру заборгованості. Вирішуючи обґрунтованість таких позовних вимог, суд враховує наступне. Як вбачається із матеріалів справи, 04.07.2019 між [PERSON] (як продавцем-1), [PERSON] (як продавцем-2) та [PERSON] (як покупцем) було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маринець О.С. та зареєстрований в реєстрі за №808. Предметом вказаного договору є нежиле приміщення, загальною площею 368,2 кв.м, розташоване за адресою [ADDRESS] . Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №1922837018 від 12.12.2019 підтверджується, що право власності на нежиле приміщення, загальною площею 368,2 кв.м, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , 04.07.2019 було зареєстроване за [PERSON] , рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 47624207 від 04.07.2019. Таким чином, з 04.07.2019 відповідач [PERSON] не є власником вказаного житлового приміщення. Ураховуючи наведене, суд вважає, що підстави для стягнення з відповідача заборгованості за надані позивачем послуги за обслуговування вказаного нежитлового приміщення після 04.07.2019 відсутні. При цьому, суд звертає увагу, що зі змісту позовної заяви є незрозумілим період, за який позивачем заявлено стягнення заборгованості із відповідача. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При цьому суд зазначає, що частина перша ст. 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Позивачем може бути особа, яка вважає, що її право, свободу чи інтерес порушено та створені перешкоди для реалізації її прав, що зумовило її звернення до суду. При цьому неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права або виникнення додаткового обов`язку. З огляду на вищевказане, суд вважає, що позивачем не доведено обґрунтованість вказаних вище позовних вимог та факт порушення його прав з боку відповідача. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). На підставі викладеного, ураховуючи встановлені вище обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними, а тому підстави для їх задоволення відсутні. Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, заява відповідача про застосування строків позовної давності у даній справі не вирішується. Із цих же підстав, в силу вимог ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed