Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду міста Києва із позовом до відповідача Комунального підприємства Виконавчого органу Київської міської державної адміністрації «Київтеплоенерго» про зобов`язання укласти договір. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що КП «Київтеплоенерго» є постачальником комунальних послуг з постачання гарячої води для мешканців міста Києва з 2019 року. Позивач вказує, що ним здійснюється оплата за наданні відповідачем комунальні послуги, однак у нього відсутні договірні відносини з відповідачем та до цього часу він немає жодних пропозицій на укладення відповідного договору. Окрім того, позивач зазначає, що КП «Київтеплоенерго» безпідставно намагається стягнути з нього кошти, не наводячи а ні розрахунків суми, а ні підстав з яких вона сформована та не надає жодного документу на підтвердження наявності договірних відносин з позивачем. Також, позивач має сумніви щодо легітимності дій КП «Київтеплоенерго» через те, що Розпорядження КМДА № 971 від 29.05.2019 не визначає з якого часу зазначене підприємство має повноваження. У зв`язку з вище викладеним, позивач просить суд, зобов`язати КП «Київтеплоенерго» укласти з ним відповідний письмовий договір на надання послуг з постачання гарячої води та опалення. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 14.11.2024 позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення недоліків протягом п`яти днів з дня отримання ухвали. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 27.11.2024 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного провадження без виклику (повідомлення) сторін. Представник відповідача КП «Київтеплоенерго» Лелюх В.М подала відзив на позовну заяву, вважає позовні вимоги безпідставними, необгрунтованими, та не підтвердженими належними доказами виходячи з наступного. Так, комунальні послуги централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води для мешканців зазначеного житлового будинку надавалися комунальним підприємством КП «Київтеплоенерго» на підставі публічного договору про приєднання до 21.11.2021. В подальшому, на виконання ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» 01.10.2021 підприємство оприлюднило на своєму офіційному сайті тексти типових індивідуальних договорів про надання послуг з постачання теплової енергії та з постачання гарячої води, що є публічними договорами приєднання. Фактом приєднання споживача до умов індивідуального договору (акцептування договору) є, зокрема, факт отримання послуги. При цьому, позивач на заперечує, що він отримує зазначені послуги, а також проводить часткову оплату. Також, відповідно до вимог ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», та враховуючи те, що співвласниками житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , не прийнято рішення про вибір іншої моделі договірних відносин та неукладені відповідні договори, мешканці даного будинку за замовчуванням інкорпоровані до публічного договору приєднання з 01.11.2021 на підставі яких отримують послуги з постачання теплової енергії та гарячої води. При цьому, позивач просить зобов`язати підприємство укласти з ним відповідні договори на надання послуг теплової енергії та постачання гарячої води, які в свою чергу є типовими договорами, затвердженими органом виконавчої влади. Тому, якщо позивач просить суд зобов`язати відповідача укласти договір у поданій ним редакції відповідно до законодавства, то це означає звернення позивача про вступ у певні правовідносини - про визнання укладеним за рішенням суду договору в редакції, наданій позивачем. Однак позивач не подає своєї редакції договорів, крім того наразі правовідносини між позивачем та відповідачем регулюються договорами приєднання, які за змістом та умовами ідентичні до індивідуальних договорів. Відтак, КП «Київтеплоенерго» не вбачає підстав для задоволення позову, у зв`язку з обранням позивачем неналежного та неефективного способу захисту та відсутності порушених прав. Згідно вимог ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи (ст. 279 ЦПК України). За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін за наявними у справі матеріалами. Сторони в передбачений ч. 7 ст. 279 ЦПК України строк не звернулись до суду з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. Строк, визначений ч. 3 ст. 279 ЦПК України, для реалізації особами своїх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків сплив. Дослідивши письмові матеріали справи та докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Згідно вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що з серпня 1992 року позивач [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] . КП «Київтеплоенерго» з 01.05.2018 набуло функцій виконавця послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води для мешканців вказаного житлового будинку, відповідно до Розпорядження Київської міської державної адміністрації від 27.12.2017 № 1693 «Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу міста Києва від 27 вересня 2001 року, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго», КП «Київтеплоенерго» визначено підприємством, за яким закріплено на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, що повернуто з володіння та користування ПАТ «Київенерго». Отже, позивач [PERSON] є споживачем житлово-комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] , які надає КП «Київтеплоенерго». Комунальні послуги централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води для мешканців зазначеного житлового будинку надавалися комунальним підприємством КП «Київтеплоенерго» на підставі публічного договору про приєднання, до 21.11.2021. З 01.05.2021 набув чинності Закон України від 03.12.2020 № 1060 «Про внесення змін до деяких законів України щодо врегулювання окремих питань у сфері надання житлово-комунальних послуг» (Закон № 1060), згідно з яким внесені зміни до Закону України від 09.11.2017 № 2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги», Закону України від 22.06.2017 № 2119-УІІІ «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» та Кабінету Міністрів України доручено забезпечити приведення своїх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом. Відповідно до ч. 1 ст. 12 цього Закону надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 № 1182 «Про затвердження Правил надання послуги з постачання гарячої води та типових договорів про надання послуги з постачання гарячої води» затверджено Типовий договір з індивідуальним споживачем про надання послуги з постачання гарячої води. Постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.202 № 830 «Про затвердження Правил надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії» затверджено Типовий договір з індивідуальним споживачем про надання послуги з постачання теплової енергії. На виконання Закону України «Про житлово - комунальні послуги» 01.10.2021 відповідач оприлюднив на своєму офіційному сайті тексти типових індивідуальних договорів про надання послуг з постачання теплової енергії та з постачання гарячої води, що є публічними договорами приєднання. Фактом приєднання споживача до умов індивідуального договору (акцептування договору) є, зокрема, факт отримання послуги. Статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189 передбачено, що договори вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. Відповідно до вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги», та враховуючи те, що співвласниками житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , не прийнято рішення про вибір іншої моделі договірних відносин та неукладені відповідні договори, мешканці даного будинку за замовчуванням інкорпоровані до публічного Договору приєднання з 01.11.2021 на підставі яких отримують послуги з постачання теплової енергії та гарячої води. Крім того, позивач на заперечує, що він отримує зазначені послуги, а також проводить часткову оплату. Разом з тим, позивач, звернувся до суду за захистом своїх та просив зобов`язати відповідача укласти з [PERSON] договори про надання послуг з постачання теплової енергії та гарячого водопостачання. Проте суд, критично оцінює доводи позивача з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права. Згідно із частинами першою та другою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У разі, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Держава забезпечує захист порушених або оспорюваних прав і законних інтересів осіб. Такі права та законні інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права чи законного інтересу. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити в рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Отже, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір, у свою чергу, не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.01.202 у справі № 916/1415/19). Способами захисту інтересу особи у правовій визначеності при виконанні договірних зобов`язань можуть бути: 1) визнання права позивача; 2) визнання відсутнім (припиненим) обов`язку позивача; 3) визнання відсутнім (припиненим) права вимоги відповідача. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.10.2022 у справі № 910/14224/20). Відповідно до статті 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Положенням статей 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у статтях 642 - 643 ЦК України. Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Розкриваючи зміст засади свободи договору, статті 6, 627 ЦК України визначають, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абзацу 2 частини три статті 6 та статті 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є те, що вони суперечать актам цивільного законодавства. За положенням статті 4 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи апеляційним судом, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Так, Верховний Суд у постанові від 04.09.2019 у справі № 277/3125/19 вказав, що у спорі, що виник при укладанні або зміні договору, необхідно доводити правомірність кожної спірної умови договору, а у спорі про спонукання укласти договір - умови, на яких сторони зобов`язані укласти договір, з посиланням на поданий позивачем проект договору. Як зазначалось вище, позивач просить зобов`язати підприємство укласти з ним відповідні договори на надання послуг теплової енергії та постачання гарячої води, які в свою чергу є типовими договорами, затвердженими органом виконавчої влади. Однак, позивач не подає своєї редакції договорів, крім того наразі правовідносини між позивачем та відповідачем регулюються договорами приєднання, які за змістом та умовами ідентичні до індивідуальних договорів, при цьому право позивача на отримання комунальних послуг ніяким чином не зміниться (збільшиться/зменшиться/виникне) внаслідок примусового укладення договору, оскільки його суб`єктивне право на отримання комунальних послуг не порушено. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed