Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-18 00:00:00

\~ \~ \~ \~1. Описова частина Короткий зміст позовних вимог та аргументів учасників справи \~ \~ \~ \~20 червня 2024 року позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання недійсними договору дарування часткиу у праві власності на будинок по [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Міняйло І.П. 20 липня 2021 року, реєстр.№ 1143, та договору дарування земельної ділянки площею 0,0201 га по [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Міняйло І.П. 20 липня 2021 року, реєстр.№ 1144. В обґрунтування позовних вимог вказує, що на підставі оспорюваних договорів відчужила відповідачу відповідно 13/25 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по [ADDRESS] та земельну ділянку кадастровий номер 71101367:06:056:0075 площею 0,0201 га по [ADDRESS] . Вказані правочини були укладені під впливом тяжких обставин та з ознаками фіктивності. В даний час відповідач виявив намір відчужити набуте за оспорюваними правочинами майно, внаслідок чого позивачка та її мати похилого віку будуть позбавлені єдиного житла. Укладення спірних договорів під впливом тяжкої обставини підтверджується перебуванням позивачки у скрутному матеріальному становищі, яке полягало у великій заборгованості по кредита у банках та інших фінансових установах, які щоденно нараховували штрафі і пеню та ініціювали звернення стягнення на майно позивачки. Не маючи фінансової можливості на той час погасити борги, позивачка перебувала у тяжкому моральному та психологічному стані у зв`язку з реальною загрозою втрати житла, в якому проживають старі батьки. Позивачки в зв`язкуз цим погодилась на пропозицію відповідача укласти договори дарування з метою збереження майна. В зв`язку з вказаними тяжкими обставинами позивачка 11 червня 2021 року зверталась до психоневрологічного диспансеру для отримання допомоги у стабілізації психо-емоційного стану. Після укладення 20 липня 2021 року позивачка продовжувала виконуватпи обов`язки власника будинку та проживати в ньому, сплачувала комунальні послуги, підтримувала майно в належному стані. Вказані обставини підтверджують, що фактичної передачі спірного майна не відбулось. 01 червня 2024 року відповідач висловив намір відчужити будинок та земельну ділянку та почав виганяти позивачку та її матір [PERSON] , колишню дружину відповідача, вчиняв сварки, змінив замки, розмістив оголошення про продаж будинку, приводив покупців для огляду будинку. Укладені правочини є фіктивними, оскільки дії сторін під час його укладення не були направлені на реальне настання правових наслідків, а мали метою приховання майна від звернення стягнення на майно за боргами позивачки, тому наявна підстава для визнання договорів дарування недійсними на підставі ст.234 ЦК України. 29 січня 2025 року відповідачем наданий до суду відзив на позов, в якому вважає вимоги позивачки безпідставними та просить залишити позов без задоволення. В обґрунтування відзиву посилається на те, що 20 липня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування частки в праві власності на будинок, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Міняйло І.П. 20 липня 2021 року, який зареєстровано в реєстрі за № 1143 та договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Міняйло І.П. 20 липня 2021 року та зареєстрований в реєстрі за № 1144. Відповідно до умов вказаних договорів дарування позивачка подарувала своєму батьку 13/25 частку у праві власності на житловий будинок з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в [ADDRESS] розташований на земельній ділянці площею 0.0201 га, кадастровий номер 7110136700:06:056:0075 та земельну ділянку площею 0.0201 га. розташовану за адресою: [ADDRESS] , надану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 7110136700:06:056:0075. На момент укладення оспорюваних правочинів позивачка не мала тяжких захворювань, які б свідчили про не усвідомлення дарувальником своїх дій. Позивачка мала намір на укладення саме договору дарування, а не іншого правочину. При посвідчені договору дарування нотаріусом було роз`яснено характер правочину, який укладався. Позивачка діяла без примусу, вільно, отже розуміла, що укладає саме договір дарування та безоплатно передає земельну ділянку та частину будинку у власність відповідачу. Крім того, сторони засвідчили, що зміст та правові наслідки цього правочину нотаріусом їм роз`яснені, вони підтверджують, що цей договір не носить характеру мнимого, фіктивного та удаваного, дарування здійснюється без будь-яких погроз, примусу чи насильства як морального, так і фізичного. Перед підписами сторін у договорі міститься підтвердження того, що цей договір сторонами прочитаний, зрозумілий та відповідає їх волі. Зі змісту оспорюваного договору встановлено, що договір дарування будь-яких застережень чи вказівок про майнові чи немайнові зобов`язальні умови для його сторін не містить. Будь-яких доказів на підтвердження того, що на час укладення оспорюваного договору дарування позивачка мала намір укласти інший договір суду, не надано. Вирішуючи питання щодо дотримання відповідачем строку для подачі відзиву, суд доходить таких висновків. Відповідачу судом був встановлений строк для подачі відзиву тривалістю 15 днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі від 18 липня 2024 року. Вказана ухвала вважається врученою відповідачу у розумінні ст. 272 ЦПК України 20.08.2024 р. (день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, зареєстрованою у встановленому законом порядку), відтак строк для подачі відзиву тривав з 21.08.2024 р. по 04.09.2024 р. Оскільки адвокатом Шевченком О.А. в інтересах відповідача поданий відзив після спливу встановленого судом строку для подачі відзиву та клопотання про продовження строку для подачі відзиву не порушувалось, суд враховує подану представником відповідача заяву у формі відзиву в якості письмових пояснень з метою забезпечення можливості учасників ефективно реалізувати гарантовані статтею 43 ЦПК України процесуальні права на\~\~надання пояснення суду, наведення свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги, просила позов задоволити з викладених у ньому підстав. Додатково пояснила, що по суті при укладенні спірних договорів вона та відповідач діяли недобросовісно, укладаючи вказані правочини з метою недопущення звернення стягнення за кредитні борги. На даний час стосунки між сторонами погіршились, що призводить до конфліктів, відповідач, який є батьком позивачки, вчиняє дії по відчуженню житлового будинку, де проживає також мати позивачки. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити у задоволенні позову. Заперечив фіктивність оспорюваних правочинів зі свого боку, вказавши, що після їх укладення продав належну йому квартиру та за рахунок отриманих коштів погасив кредитні борги доньки, позивачки по справі. У набутому за оспорюваним правочином житловому будинку постійно проживає, іншого житла немає. Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову за необґрунтованістю, також вказував, що відповідач є особою похилого віку та має інвалідність і тому позбавлення його житла без законних підстав порушить його права. Третя особа у справі [PERSON] , будучи допитаною за її згодою в якості свідка відповідно до ст.92 ЦПК України, дала покази, що дійсно її донька у зв`язку з наявністю кредитних боргів попросила відповідача оформити оспорювані договори з метою недопущення їх втрати через борги. Відповідач в подальшому вчинив дії по погашенню боргів доньки, однак в даний час стосунки між сторонами погіршились, що призводить до конфліктів, відповідач вчиняє дії по відчуженню житлового будинку, що може призвести до порушення житлових прав позивачки та третьої особи. \~ \~ \~ \~Хід розгляду справи, заяви, клопотання, процесуальні дії Ухвалою суду від 21 червня 2024 року, описку в якій виправлено ухвалою від 24 червня 2024 року заяву позивачки про забезпечення позову задоволено частково. Накладено заборону на відчуження 13/25 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по [ADDRESS] , зареєстрованої на праві власності [PERSON] . Заборонено будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо відчуження 13/25 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по [ADDRESS] , зареєстрованої на праві власності [PERSON] . Накладено заборону на відчуження земельної ділянки кадастровий номер 71101367:06:056:0075 площею 0,0201 га по [ADDRESS] , зареєстрованої на праві власності [PERSON] . Заборонено будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо відчуження земельної ділянки кадастровий номер 71101367:06:056:0075 площею 0,0201 га по [ADDRESS] , зареєстрованої на праві власності [PERSON] . Ухвалою суду від 18 липня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою від 24 вересня 2024 року залучено до участі в справі у якості заінтересованої особи [PERSON] . Ухвалою суду від 23 жовтня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Витребувано від приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Міняйло Ірини Петрівни копії матеріалів нотаріальної справи по посвідченню Договору дарування частки у праві власності на будинок по [ADDRESS] від 20 липня 2021 року, реєстр № 1143, та Договору дарування земельної ділянки площею 0,0201 га по [ADDRESS] від 20 липня 2021 року, реєстр № 1144. 2. Мотивувальна частина Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, а також докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення 20 липня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування частини будинку, а саме на 13/25 часток в праві власності на житловий будинок з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в [ADDRESS] , який посвідчено приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Міняйло І.П. та зареєстровано в реєстрі за № 1143. 20 липня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування земельної ділянки, а саме земельної ділянки площею 0,0201 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , надану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), у тому числі за земельним угіддями, гектарів: малоповерхова прибудова 0,0119 га, малоповерхова забудова 0,0082 га., який посвідчено приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Міняйло І.П. та зареєстровано в реєстрі за № 1144. Земельна ділянка належить дарувальнику на праві власності на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Вінніченко Ж.В. 26.03.2009 року № 1119 та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права водності з № 2403252371101, номер запису, про право власності 42875153, кадастровий номер 7110136700:06:056:0075, нормативно грошова оцінка становить 78\~798,03 грн., видана Головним управлінням Держгеокадастру у Черкаській області управління у Черкаському районі 16.07.2021 року. На підтвердження кредитних зобов`язань в банках та фінансових установах позивачкою долучено до справи кредитні звіти Українського бюро кредитних історій, банківські виписки по рахункам та довідки. Відповідно до виписки з медичної картки лікаря-психіатра від 11.06.2024р. позивачка зверталась за медичною допомогою амбулаторно, 25.06.2020р. та 18.03.2021р. перебувала на стаціонарному лікуванні. Позивачкою на підтвердження оплат комунальних послуг надані квитанції з зазначенням призначення платежу за адресою [ADDRESS] . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна право власності на земельну ділянку № 7110136700:06:056:0075 площею 0,0201 га зареєстровано за [PERSON] . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна право власності на будинок по [ADDRESS] зареєстровано в частці 13/25 за [PERSON] . Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 28.01.1983р. батьками позивачки [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] має ряд тяжких захворювань згідно з консультативними висновками спеціалістів від 29.05.2024р. та 26.04.2024р. Відповідно до Інформації з Єдиного реєстру боржників від 20.07.2021р. у нотаріальних справах по посвідченню спірних договорів станом на 20.07.2021р. по фізичній особі [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) відсутня інформація у Єдиному реєстрі боржників. \~ \~ \~ \~Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша\~статті 1 ЦК України). Частиною першою\~статті 15 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої\~статті 16 ЦК України, частина перша\~статті 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 717 ЦК України\~встановлено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Частиною першою\~статті 202 ЦК України\~передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до положень\~статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину\~ є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою\~статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України\~визначено, що зміст правочину не може суперечити\~ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частини першої\~статті 233 ЦК України\~правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Правочин, який оспорюється на підставі\~статті 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Підставами визнання правочину недійсним на підставі\~статті 233 ЦК України\~та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах. Тобто для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 233 ЦК України\~необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій\~статті 233 ЦК України\~сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена\~статтею 233 ЦК України\~підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів; відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання частини першої\~статті 233 ЦК України. Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах. Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі\~статті 233 ЦК України\~пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин. Такий висновок узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 26 вересня 2018 року у справі № 712/4728/16-ц (провадження № 61-21177св18), від 07 листопада 2018 року у справі № 216/6077/14-ц (провадження № 61-13459св18), від 05 травня 2020 року у справі № 462/3280/17 (провадження № 61-5148св19), від 12 березня 2021 року у справі № 295/17488/15-ц (провадження № 61-9960св19), від 29 березня 2021 року у справі № 369/13272/18-ц (провадження № 61-19054св20) та від 10 серпня 2021 року у справі № 754/16129/17 (провадження № 61-6436св21), від 23 листопада 2022 року у справі № 522/6715/16 (провадження № 61-546св21),\~що свідчить про сталість судової практики щодо вирішення питання застосування правового механізму, передбаченого\~статтею 233 ЦК України. У постановах Верховного Суду від 29 березня 2021 року у справі № 369/13272/18-ц (провадження № 61-19054св20), від 10 серпня 2021 року у справі № 754/16129/17 (провадження № 61-6436св21) та від 15 листопада 2021 року у справі № 149/1962/20 (провадження № 61-11553св21) зазначено, що за договором дарування обдарований безвідплатно набуває у власність майно і цим правочином не встановлюється обов`язок обдарованого вчинити або не вчиняти на користь дарувальника або іншої особи будь-яку дію, а отже правочин не може вчинятися на вкрай невигідних умовах з огляду на те, що цей правочин не є оплатним. Згідно зі\~статтею 234 ЦК України\~фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України\~від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд\~у постановах від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17), від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 27 травня 2024 року у справі № 607/16232/22 (провадження № 61-3677св24). Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 909/330/16, від 01 листопада 2018 року у справі № 910/18436/16, від 13 березня 2019 року у справі № 757/12646/16, від 31 березня 2021 року у справі № 201/2832/19. Згідно зі\~статтею 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень частини третьої статті\~12, частини першої статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою\~статті 81 ЦПК України\~доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині першій\~статті 89 ЦПК України\~визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. \~ \~ \~ \~Мотивована оцінка суду аргументів учасників справи та позиція суду з питання порушення, не визнання або оспорення права, свободи чи інтересу, за захистом яких мало місце звернення до суду Судом встановлено, що 20 липня 2021 року між сторонами укладені договори дарування земельної ділянки та частини будинку. Положеннями договорів зафіксовано, що їх підписанням сторони підтвердили те, що договори не носять характеру фіктивних чи удаваних правочинів, волевиявлення сторін при їх укладенні є вільним і відповідає їх внутрішній волі, умови договору відповідають реальній домовленості сторін та спрямовані на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому. Після укладення вказаних договорів відповідач постійно проживає у житловому будинку за адресою [ADDRESS] , іншого житла немає. Оцінивши зібрані у справі докази і надавши їм оцінку, суд доходить висновку про недоведеність фіктивності укладених між сторонами договорів дарування частки в праві власності на будинок та договору дарування земельної ділянки, а саме, що обидві сторони його вчиняли лише для вигляду без наміру досягти правового результату, передбаченого спірними договорами. Так, спірні договори містять усі істотні умови, які необхідні для укладення такого виду договорів та є обов`язковими для сторін договорів, вони укладений у письмовій формі і нотаріально посвідчені. Після укладення спірних договорів на виконання умови цих договорів відбулась реальна передача відповідачу у володіння та користування набутого ним за спірними договорами майна, що свідчить про намір сторін при укладенні правочинів досягти правового результату і тому такі правочини не можуть вважатись фіктивними. Доводи позивачки про укладення спірних договорів внаслідок існування у неї заборгованості за кредитними договорами, суд вважає такими, що не обґрунтовують підстави для недійсності правочинів та порушення прав позивачки при їх укладенні. При цьому суд також враховує, що не є тяжкою обставиною в розумінні\~статті 233 ЦК України\~наявність у позивача заборгованості перед відповідачем та кредитними установами. Згідно з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 912/574/21 наявність цивільно-правових зобов`язань перед іншими особами і вчинення ним дій з укладання договору дарування з метою уникнення відповідальності за своїми зобов`язаннями не є тією обставиною, з якою законодавство України пов`язує можливість визнання недійсним укладеного договору з підстав його укладення під впливом тяжкої обставини. Суд також враховує, що надані позивачкою в якості доказів кредитні звіти Українського бюро кредитних історій, банківські виписки по рахункам та довідки не підтверджують з достовірністю наявність конкретного розміру кредитних зобов`язань позивачки на момент укладення оспорюваних договорів дарування, оскільки позивачкою не долучались до справи копії кредитних договорів та відповідно суд не їх досліджував та не міг встановити конкретні умови кредитування. Крім того, з довідки ТОВ "ФК "Кредитплюс" від 06.07.2021р. № 1107 вбачається, що кредитний договір з вказаною фінансовою установою позивачкою був укладений 17.06.2021р. (т. а.с.31); відповідно до довідки ТОВ "Лайм Кепітал" від 06.07.2021р. (т.1 а.с.32) кредитний договір з вказаною фінансовою установою позивачкою був укладений 17.06.2021р. Отже, у вказаних довідках зазначається про укладення кредитних договорів у червні 2021 року та наявність простроченої заборгованості за умовами вказаних кредитних договорів станом на 20.07.2021 року документально не підтверджено. Крім того, як встановлено з матеріалів нотаріальних справ, нотаріусом перед посвідченням оспорюваних договорів отримувались Інформації з Єдиного реєстру боржників від 20.07.2021р., якими підтверджено, що станом на 20.07.2021р. по фізичній особі [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) була відсутня інформація у Єдиному реєстрі боржників (т.1 а.с. 153, 173). Зі змісту виписки з медичної картки лікаря-психіатра від 11.06.2024р. (т.1 а.с.35) не вбачається висновку про погіршення стану здоров`я позивачки саме через життєві обставини у 2021 році, натомість зазначається про продовження лікування позивачки, розпочатого з червня 2020 року. Суд також бере до уваги поясненні відповідача в судовому засіданні про те, що він після укладення спірних договорів дарування відчужив належну йому квартиру і за рахунок отриманих коштів погасив кредитні борги доньки. Позивачка та третя особа не оспорювали вказані обставини, які також об`єктивно підтверджуються наявними у справі довідкою АТ "Перший Український міжнародний банк" від 11.06.2024р., відповідно до якої у зв`язку з погашенням кредитних зобов`язань рахунок закритий 05 листопада 2021 року (т.1 а.с.24), а також довідкою АБ "Укзгазбанк" від 13.06.2024р., відповідно до якої кредитну заборгованість погашено в повному обсязі 10.08.2021 року та закрито рахунок 03.11.2021р. (т.1 а.с.26). Твердження позивачкою про факт власних недобросовісних дій при укладенні спірних правочинів, які виражались у наміру недопущення звернення стягнення на майно вимог кредиторів, саме по собі не підтверджує порушення при їх укладенні прав та законних інтересів позивачки. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок, що «доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium » (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». Застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) є засобом для недопущення недійсності оспорюваного правочину всупереч принципу добросовісності, а не підставою для визнання його недійсним. Що стосується доводів про конфліктну поведінку відповідача у 2024 році щодо позивача та третьої особи, підстава недійсності правочину (оспорюваності чи нікчемності) має існувати в момент вчинення правочину 20 липня 2021 року. Виникнення після укладення оспорюваних правочинів спору між сторонами з приводу користування нерухомим майном не є підставою для недійсності оспорюваних правочинів, сторони вправі його вирішувати в судовому порядку. Враховуючи, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами наявність підстави для недійсності правочинів та порушення при їх укладенні своїх прав та законних інтересів, позов не підлягає до задоволення. Питання про судові витрати При зверненні до суду позивачка була звільнена від оплати судового збору як особа, якій встановлено інвалідність ІІ групи, тому відповідно до ст.141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у позові судовий збір слід віднести на рахунок держави. Відповідачем не заявлено вимог про відшкодування судових витрат. Питання про заходи забезпечення позову Відповідно до ч.9 ст.158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі, відповідно до ч.9 ст.158 ЦПК України в судовому рішенні зазначається про скасування заходів забезпечення позову.

Outcome: dismissed