Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-23 00:00:00

27.06.2023 року до Заводського районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява за позовом [PERSON] до КП «Миколаївська обласна друкарня» про зобов`язання виконати замовлення та відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Позивач просить суд зобов`язати КП «Миколаївська обласна друкарня» роздрукувати брошури, які були замовлені 19.12.2016 року та стягнути з відповідача матеріальну та моральну шкоду. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідні договори замовлення були повністю оплачені замовником ( позивачем ) однак відповідачами ( підрядником та гарантом ) свої зобов`язання не були виконані, а саме не вірно роздрукована кількість замовлених аркушів та вірші роздруковані з помилками, що є підставою для виконання замовлення повторно в належному вигляді та стягнення матеріальної та моральної шкоди. Ухвалою суду від 15.01.2024 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного провадження. \~ \~ \~ \~Позивач в судовому засіданні просив позовні вимоги задовольнити, та роздрукувати брошури, які були замовлені 19.12.2016 року та стягнути з відповідача матеріальну та моральну шкоду. \~ \~ \~ \~Представник відповідача, в судове засідання не з`явився надав до суду письмову заяву, просив розглядати справу у його відсутність, у задоволенні позовної заяви просив відмовити в повному обсязі на підставі того, що ними було виконане замовлення в повному обсязі, крім того зазначено, що станом на 27.06.2023р. позивачем пропущені строки позовної давності. Дослідивши матеріали справи, допитавши позивача судом встановлено, що 19.12.2016 року позивачем [PERSON] дуло здійснено замовлення в КП «Миколаївська обласна друкарня», а саме 50 брошур з власними віршами. Виконання замовлення відбулось невчасно, та перевищено строк у три дні. Відповідно до видаткової накладної №003391 від 25.10.2017 року, [PERSON] отримав замовлення, а саме брошури (наряд-замовлення ОТ-006566 19.12.2016), про що підвердив своїм підписом на видатковій накладній Після отримання замовлення позивачем було виявлено недостатню кількість роздрукованих замовлених аркушів у брошурі, 23 аркуші замість 24, та відсутність речень у віршах. На всі зауваження та вимагання позивачем, усунути вказані недоліки, КП «Миколаївська обласна друкарня» відмовлялась реагувати. В подальшому позивач звертався з заявами до директора КП «Миколаївська обласна друкарня», відділу поліії, але отримував лише відмови. У 2023 році при зверненні до Головного управлінн держпродспоживслужби в Миколаївській області, йому роз`яснено, що він має право звернутися до суду з позовною заявою про порушення прав споживача. У зв`язку з чим, звернувся з вищевказаним позовом до Заводського районного суду м. Миколаєва. Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно доКонституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема,Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ). На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Правовідносини пов`язані із виконанням зобов`язання, розірванням договору та стягненням збитків у звязку із невиконанням зобов`язання по договору а також стягненням моральної шкоди врегульовані Цивільним кодексом України ( далі ЦК України ). Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого майнового або немайнового права та інтересу. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної ДІЇ, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно з ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Відповідно до вимог ст. ст. 525,526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За вимогами ч.1,2 ст.528ЦК України виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто.У цьому разі кредитор зобов`язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою. У разі невиконання або неналежного виконання обов`язку боржника іншою особою цей обов`язок боржник повинен виконати сам. Кредитор має право не приймати від боржника виконання його обов`язку частинами, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту ( ч.1 ст. 529 ЦК України). За договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові ( ч.1,2 ст. 837 ЦК України). Відповідно до частин 2, 3 ст. 849 ЦК України якщо Підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків. Якщо під час виконання роботи стане очевидним, що вона не буде виконана належним чином, замовник має право призначити підрядникові строк для усунення недоліків, а в разі невиконання підрядником цієї вимоги відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення роботи іншій особі за рахунок підрядника. Відповідно до положень ст. 865 ЦК України, за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір побутового підряду є публічним договором. До відносин за договором побутового підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів. Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Якщо під час виконання робіт стане очевидним, що їх не буде виконано з вини виконавця відповідно до умов договору, споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування шкоди. Підрядник зобов`язаний до укладення договору побутового підряду надати замовникові необхідну та достовірну інформацію про запропоновані роботи, їх види та особливості, про ціну та форму оплати роботи, а також повідомити замовникові на його прохання інші відомості, що стосуються договору. Підрядник зобов`язаний назвати замовникові конкретну особу, яка буде виконувати роботу, якщо за характером роботи це має значення ( ст. 868 ЦК України). Статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ч. 2 ст. 651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків ( ч.1 ст. 624 ЦК України). Частинами першою та третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Поняття моральної (немайнової) шкоди й порядок її відшкодування визначаютьсяст. 23 ЦК України. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті ( ч.1 ст. 1167 ЦК України). Відповідно доп. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Заподіяння моральної шкоди та компенсація відповідних немайнових втрат може мати місце як в договірних, так і в деліктних правовідносинах (поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин). Відповідно до статті 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. Тобто законодавець указує на два випадки компенсації моральної шкоди - вони визначені умовами договору або випливають із положень законодавства (зокрема статті 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» ). Моральна шкода споживачам за порушення цивільно-правового договору компенсується незалежно чи зазначено про це у законі чи безпосередньо у договорі. Такий правовий висновок визначено Верховним Судом у постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/3509/18. Частиною третьою статті 23 ЦК України, зокрема, визначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У даному випадку судом оцінюються обставини порушення умов договірних зобов`язань з боку виконавців та надається оцінка кожному з них окремо, відповідно до умов договору та строку порушення прав замовника зобов`язання, строк виконання яких було визначено у вигляді 3 днів з моменту підписання, а саме 22.12.2016, вважає що факт тривалого невиконання умов Договорів та неповернення коштів у випадку неможливості виконання умов Договорів є фактом заподіяння моральної шкоди, а умовам справедливості та розумності буде відповідати розмірі моральної шкоди у 1000 гривень, яка , на думку суду, повинна бути стягнута окремо з відповідача. Однак, представник відповідача заперечує проти задоволення позовної заяви та стягнення з відповідача матеріальної та моральної шкоди та звернулась до суду із заявою про застосування наслідків пропущення позивачем строку позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦПК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Відмовити в позові через пропуск строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог в позові належить відмовити за безпідставністю. Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, дана норма дубльована у п. 7.8 Договору, тобто до спірних правовідносин договору застосовується загальна позовна давність тривалістю три роки (а.с.23). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Статтею 253 цього Кодексу визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Тобто перебіг позовної давності почався від дня, коли відповідач порушив умови договору та не виконав замовлення вчасно, а сам в строк 22.12.2016, тобто у позивача перебіг строку позовної давності розпочався з 23 грудня 2016 року, тобто з першого дня невиконання договору. З позовом до суду [PERSON] звернувся 27.06.2023 року, згідно до поштового штемпеля, який був зареєстрований канцелярією Заводського районного суду м. Миколаєва за № 12299 від 27.06.2023, тобто з пропуском строку позовної давності. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19, зазначила, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому, саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункти 61, 62), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19, пункти 5.43, 5.44) та у справі № 911/3677/17 (провадження №12-119гс19, пункти 6.43, 6.44). При цьому питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (пункт 23.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18)). Проте, представник позивача не просив поновити строк позовної давності та не заперечував проти його застосування. Згідно положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відтак, оскільки позивачем не надано будь-яких достатніх та допустимих доказів, у суду відсутні підстави вважати, що строк виконання договору було продовжено. Отже, належних та допустимих доказів щодо продовження сторонами строків виконання зобов`язань позивач суду не надав, у зв`язку з чим причини пропуску позивачем строку позовної давності, на думку суду є не поважними, а тому, беручи до уваги, що позовні вимоги є обґрунтованими, однак заявлені поза межами строку позовної давності, про застосування якої зробила заяву представника відповідача, враховуючи принцип диспозитивності цивільного процесу, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed