Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-18 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача У жовтні 2024 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просила розірвати шлюб, зареєстрований із [PERSON] . Позов мотивовано тим, що з 10 листопада 2001 року перебуває з відповідачем у шлюбі, від якого неповнолітніх дітей не мають. Спільне життя між ними не склалося, оскільки у відповідача є намір створити іншу сім`ю. Вказує, що з червня 2024 року вони проживають окремо, спільного господарства не ведуть та збереження шлюбу неможливе. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі На підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 04.11.2024 справу за вказаним позовом передано на розгляд за підсудністю до Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області. Ухвалою судді від 08.01.2025 відкрито провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання учасники справи не з`явилися, подавши до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності. Позивач заявлені вимоги підтримує в повному обсязі, а відповідач - визнає. У зв`язку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у справі за правилами статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Фактичні обставини, встановлені судом, та норми права, які були застосовані Судом встановлено, що сторони з 10.11.2001 перебувають у шлюбі, який зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, про що складено актовий запис №1272. Від шлюбу неповнолітніх дітей не мають. Згідно частини 1 статті 55 Сімейного кодексу України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Частинами третьою та четвертою статті 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до частини 3 статті 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу. Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Згідно частини 2 статті 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Ураховуючи принцип рівноправності жінки та чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Однак, принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що йдеться у статті 16 Конвенції "Про дискримінацію жінки" у частині 1 підпункту "с" - "однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання". Мотивована оцінка і висновки суду З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що рішення позивача про розірвання шлюбу є виваженим та свідомим, причини, з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу, є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, поновлювати сімейно-шлюбні відносини сторони не бажають. Крім того, суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України, тому позов підлягає задоволенню. Статтею 113 Сімейного кодексу України передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно з частиною 3 статті 115 Сімейного кодексу України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. На підставі викладеного,

Outcome: approved