Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-18 00:00:00

[PERSON] у серпні 2024 року звернулась до суду з позовом, в якому просила зняти арешт з житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , накладений постановою державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 11.01.2021 №640042259 про арешт майна боржника. В обґрунтування позову [PERSON] зазначила, що з 06.10.2016 вона є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . 18.08.2024 вона зернулась до нотаріуса для підготовки документів з продажу вищевказаного будинку та дізналась, що будинок перебуває під арештом, який накладено 11.01.2021 державним виконавцем Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Носовою О.Г. Даний будинок належить їй на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 26.11.2013 між [PERSON] та [PERSON] припинено шлюб, та в рахунок виплати аліментів на утримання сина колишній чоловік позивачки уклав договір купівлі-продажу житлового будинку, згідно з яким право власності на будинок перейшло до позивачки. Позивачка вважає, що державним виконавцем безпідставно накладено арешт на майно, яке не належить боржнику. 05.07.2024 позивачка отримала відповідь з відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), де зазначено про відсутність підстав для скасування арешту з будинку і рекомендовано звернутися до суду. Позивачка зазначає про відсутність щодо неї будь-якого відкритого виконавчого провадження, а вона, як власник, має право вимагати усунення порушень її права, оскільки безпідставне обтяження її майна створює перешкоди в користуванні і розпорядженні ним. Ухвалою суду від 07.08.2024 відкрито провадження у цивільній справі і призначено підготовче засідання. 12.08.2024 надійшли пояснення третьої особи щодо позову, відповідно до яких зазначено, що на даний час відсутні підстави для зняття виконавцем арешту з майна боржника, що передбачені ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження". 16.12.2024 надійшов відзив від представника відповідача АТ КБ "ПриватБанк", в якому останній зазначив про відсутність у державного виконавця підстав для зняття арешту з майна боржника [PERSON] , заборгованість якого перед банком складає за виконавчими документами 7 143 085,19 грн. Арешт на майно боржника був накладений 11.01.2021 постановою державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) у виконавчому провадженні №64042259 на все нерухоме майно [PERSON] , в тому числі на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який, відповідно до відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно р. №18387404, належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №2067 від 25.12.2007, посвідченого привтаним нотаріусом Рудою О.М. Відомості про право власності [PERSON] не анульовано. Ухвалою суду від 17.12.2024 закрито підготовче провадження і призначено судовий розгляд по суті у відкритому судовому засіданні. Позивачка та її представник - адвокат Біла О.І. в судовому засдіанні не були присутні, від останньої надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивачки та її представника. Відповідач [PERSON] , належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився без повідомлення причин, відзив не подав. Представник відповідача АТ КБ "ПриватБанк" не був присутнім в судовому засіданні, у відзиві просив справу розглядати за його відсутності. Представник третьої особи - відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився без повідомлення причин. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що на примусовому виконанні у головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Максімової О.О. перебуває зведене виконавче провадження №64074527 про стягнення грошових коштів з [PERSON] на користь АТ КБ "ПриватБанк" на загальну суму 7 143 085,19 грн, до складу якого входять наступні виконавчі документи: наказ №915/379/20, виданий 17.11.2020 Господарським судом Миколаївської області, про стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ "ПриватБанк" 24 659,88 грн судового збору; наказ №910/7136/20, виданий 21.10.2020 Господарським судом м. Києва, про стягнення солідарно з ТОВ "Компанія Мет-Старт", [PERSON] , [PERSON] на користь АТ КБ "ПриватБанк" заборгованості в розмірі 539 758 грн 51 коп.; наказ №910/7136/20, виданий 21.10.2020 Господарським судом м. Києва, про стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ "ПриватБанк" витрат по сплаті судового збору у розмірі 2 698,79 грн; наказ №915/379/20, виданий 17.11.2020 Господарським судом м. Києва, про стягнення солідарно з ТОВ "РОКСАН ІНВЕСТ", [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь АТ КБ "ПриватБанк" заборгованості за кредитним договором №NKVKLON06894 від 27.09.2016. 11.01.2021 державним виконавцем Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) винесено постанову про арешт майна боржника ВП №64042259 від 11.01.2021, відповідно до якої накладено арешт на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , та внесено відповідні дані до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 04.10.2016, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Валієвою В.В., зареєстрованого в реєстрі за №757, продавець [PERSON] передав, а покупець [PERSON] прийняла в особисту приватну власність житловий будинок [ADDRESS] . Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, сформованого 27.07.2024, власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] , розмір частки 1/1, дата державної реєстрації 04.10.2016, на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 757, виданого 04.10.2016. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з частиною п`ятою статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. Частиною першою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх в добровільному порядку врегульовані Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). За змістом статей 1, 5 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». Відповідно до частин першої та другої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Зокрема виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Частиною першою статті 48 Закону № 1404-VIII визначено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Згідно з частинами першою та другою статті 56 Закону № 1404-VIII арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Копія постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті, та органам, що ведуть Державний реєстр обтяжень рухомого майна. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. Про проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту державний виконавець складає акт опису та арешту майна боржника. Під час проведення опису та арешту майна боржника державний виконавець має право оголосити заборону розпоряджатися ним, а в разі потреби - обмежити права користування майном, здійснити опечатування або вилучити його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису та арешту. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин (частини четверта, п`ята статті 57 Закону № 1404-VIII). Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень. Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду. Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Згідно з частиною першою статті 59 Закону № 1404-VIII особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Отже, у разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем або приватним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом № 1404-VIII. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового правата інтересу. Також перераховані конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Звертаючись до суду з цим позовом, [PERSON] ставить перед судом питання про зняття арешту з належного їй на праві власності житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , оскільки накладення арешту на житловий будинок порушує її право власності, захист якого передбачено статтею 41 Конституції України, статями 317, 321, 391 ЦК України. Судом встановлено, що позивачка не є боржником у виконавчому провадженні, в рамках якого державний виконавець виніс постанову про арешт майна від 11.01.2021 №64042259. Проте у вказаній справі державним виконавцем арешт накладено на її майно, а не на майно, що належить боржнику [PERSON] , який не є власником житлового будинку відповідно до правовстановлюючих документів. Таким чином, арешт майна порушує майнові права позивачки щодо володіння, користування і розпорядження належним їй на праві приватної власності житловим будинком, що знаходиться за адпесою: [ADDRESS] . Статтею 59 Закону № 1404-VIII визначені підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини. Крім того, у частині п`ятій цієї норми зазначено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити, знявши арешт з житлового будинку [ADDRESS] , накладений державним виконавцем Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) постановою про арешт майна боржника №64042259 від 11.01.2021.

Outcome: approved