Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-02 00:00:00

07.01.2024 представник позивача адвокат Пограничний А.М. через підсистему «Електронний суд» звернувся до Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області з вказаним вище позовом, який мотивовано тим, що з відповідачем по справі позивач перебував у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду від 23.01.2003 був розірваний. 15.01.2002, тобто у шлюбі, сторонами спору було придбано нерухоме майно (кафе), яке знаходиться за адресою [ADDRESS] . Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 19.11.2020 у справі №138/239/20 вказане нерухоме майно було поділено між сторонами спору, як спільне майно подружжя та визнано за позивачем право власності на 1/2 частину будівлі кафе. При розгляді вказаної вище справи позивачу стало відомо, що відповідач оформила на себе право власності на земельну ділянку під їхнім спільним нерухомим майном, шляхом укладення договору купівлі-продажу такої ділянки з Могилів-Подільською міською радою. Про такі обставини позивачу стало відомо 18.06.2020 з доданих до вказаної вище цивільної справи документів. Враховуючи те, що на даний час позивач офіційно став власником 1/2 частки вказаного вище нерухомого майна, то йому має належати й 1/2 частина земельної ділянки, придбаної відповідачем під нерухомим майном. Вважає, що при оформленні договору купівлі-продажу земельної ділянки не було враховано, що майно, яке розташоване на ній, є спільним майном подружжя, що позбавило його можливості набути у власність 1/2 частину земельної ділянки під належним йому майном. За таких обставин, на підставі ст.ст. 116, 120 ЗК України, ст.ст. 215, 216, 321, 355, 356, 377 ЦК України, представник позивача просить поновити позивачу строк позовної давності та визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер 0510400000:00:004:0088, цільове призначення для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, розміром 0,0279 га, укладений 23.09.2014 між [PERSON] та Могилів-Подільською міською радою. Ухвалою судді Могилів-Подільського міськрайонного суду від 30.01.20244 відкрито провадження у даній справі, ухвалено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику) сторін, визначено учасникам строк та порядок подання заяв по суті справи. 15.02.2024 до суду від представника відповідача адвоката Горбового В.А. надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник просить у задоволенні позову відмовити та стягнути з позивача на користь відповідача, понесені у справі судові витрати на професійну правничу (правову допомогу). Відзив мотивований тим, що позов [PERSON] є необґрунтованим та недоведеним належними та допустимими доказами, позивач не скористався своїм правом на викуп земельної ділянки, набувши право власності на спільне майно подружжя 16.01.2002, що встановлено рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 20.07.2023 у справі № 138/2954/21, в той час як оскаржуваний договір укладено 23.09.2014. Також представник відповідача вказує, що позивач, посилаючись на ст. 215 ЦК України, не вказує з яких саме підстав вказаної норми договір має бути визнано недійсним. Крім того, представник вказує, що відповідач придбала земельну ділянку за власні кошти, на час укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу у шлюбі не перебувала, що виключало необхідність будь-якої участі відповідача у процедурі придбання нею земельної ділянки. Також 15.02.2024 до суду від представника відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності, яка мотивована тим, що, як зазначає позивач у позовній заяві, про наявність оскаржуваного договору останній дізнався 18.06.2020, а тому, з урахуванням положень ст. 257 ЦК України, строк позовної давності сплив 18.06.2023. Також у заяві представник відповідача вказує, що зазначені позивачем підстави для поновлення строку позовної давності, є необґрунтованими та недоведеними, оскільки сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не може бути підставою для поновлення процесуального строку, на що вказав Верховний Суд у постанові від 21.07.2022 у справі № 127/2897/13-ц. Оскільки м. Могилів-Подільський Вінницької області не відноситься до зони ведення бойових дій, а позивач у складі ЗСУ не перебуває, то зазначені ним підстави для поновлення строку звернення до суду з даним позовом є необґрунтованими та така заява задоволенню не підлягає. Відтак представник позивача просить застосувати до вимог позивача строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову. 27.02.2024 до суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача адвокат Пограничний А.М. зазначає, що позивач не міг скористатись своїм правом на викуп земельної ділянки, оскільки його частка у праві спільної сумісної власності подружжя на момент укладення оскаржуваного договору не була виділена, що унеможливлювало його звернення до міськорї ради про викуп земельної ділянки. Також представник вказує, що п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що перебіг позовної давності, визначений цим кодексом зупиняється на строк дії воєнного стану, а тому позивачем строк позовної давності не пропущений. 12.03.2024 від адвоката Горбового В.А. до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких представник відповідача зазначає, що про наявність оскаржуваного договору позивач дізнався 30.08.2019 в межах розгляду справи № 138/371/19, що підтверджується розпискою [PERSON] про отримання доповнень до відзиву на позовну заяву із долученими додатками, в тому числі копією оскаржуваного договору, а тому саме з 30.08.2019 слід обраховувати строк позовної давності, який сплив 30.08.2022. Крім того, представник наголошує, що у позивача право на викуп земельної ділянки виникло з моменту набуття у власність, розташованого на ній майна, а саме з 16.01.2002, проте він жодних дій для набуття такого права позивач не вчинив. 01.04.2024 до суду від представника відповідача надійшли додаткові письмові пояснення до заяви про застосування строків позовної давності, в якій представник вказує, що при відсутності окремої угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомого майна слід враховувати, що норма ст. 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). Тобто особи, які набули право власності на нерухоме майно, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. За таких підстав позивач, як співвласник нерухомого майна, міг знати та згідно законодавства був зобов`язаний знати про правовий статус земельної ділянки, на якій знаходиться належне йому нерухоме майно, саме з моменту набуття права власності на об`єкт нерухомості, тобто з 16.01.2002, оскільки ч. 4 ст. 319 ЦК України передбачає, що власність зобов`язує. Відтак, посилання позивача на те, що про порушення своїх прав він міг дізнатися та дізнався 18.06.2020 і саме з цієї дати почався перебіг позовної давності - не відповідає дійсності. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 03.04.2024 задоволено клопотання представника відповідача, вирішено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено розгляд справи по суті. 08.05.2024 від представника відповідача адвоката Горбового В.А. до суду надійшли докази понесених відповідачем у справі судових витрат на професійну правову допомогу, пов`язану із розглядом справи. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 10.05.2024 задоволено клопотання представника відповідача, визнано обов`язковою явку позивача в судове засідання. 11.06.2024 до суду віт третьої особи приватного нотаріуса Марценюк С.А. надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, в якій нотаріус просила відмовити у задоволенні позову. Також вказала, що нею були перевірені обставини щодо перебування відповідача у шлюбі, про що зазначено в оскаржуваному договорі. Крім того нотаріус зазначає, що на час укладення оскаржуваного договору позивач не був власником об`єкта нерухомого майна, що розміщений на земельній ділянці, яка була предметом договору купівлі-продажу від 23.09.2014. 20.09.2024 до суду від представника відповідача надійшли додаткові письмові пояснення, в яких представник, звертаючи увагу на необхідність доведення наявності підстав для визнання договору недійсним саме на момент його укладення, вказує, що при оформленні та підписанні оскаржуваного договору приватний нотаріус Марценюк С.А. перевірила всі обставини та особу покупця щодо перебування у шлюбі, що було зазначено у договорі. [PERSON] , не перебуваючи у шлюбі з позивачем, за особисті кошти придбала земельну ділянку. Одночасно у момент оформлення оскаржуваного договору позивач не був власником об`єкта нерухомості та не перебував у шлюбі з відповідачем. Вказані обставини підтверджують дійсність та правомірність договору купівлі-продажу земельної ділянки. Відповідач Могилів-Подільська міська рада явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечила, до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника. 21.11.2024 в судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали з підстав, викладених у ньому та у заявах по суті справи, просили позов задовольнити. Відповідач та її представник у задоволенні позову просили відмовити з підстав, зазначених у відзиві та інших заявах по суті справи та письмових поясненнях. В судовому засіданні позивач додатково суду пояснив, що він дізнався про оскаржуваний договір під час розгляду судом справи про поділ майна подружжя. Також вказав, що він давав відповідачу гроші для придбання земельної ділянки після розірвання шлюбу у сумі 2500-3000 доларів США, точної суми він не пам`ятає, це була половина вартості земельної ділянки, яку озвучила йому відповідач [PERSON] . Точної дати, коли він давав гроші відповідачу він також не пам`ятає, але це було після розірвання шлюбу та до розгляду справи про поділ майна подружжя в суді. На запитання відповів, що він не звертався до Могилів-Подільської міської ради для отримання інформації щодо придбання земельної ділянки, перешкод для цього у нього не було. Також додав, що докази передачі грошей на придбання земельної ділянки відповідачу у нього відсутні, він їх давав особисто відповідачу в руки, бо довіряв їй, періодично цікавився у неї долею оформлення прав на земельну ділянку. Крім того на запитання відповів, що не пам`ятає чи давав відповідачу кошти на реконструкцію будівлі кафе. Вказував, що з частини його доходу від діяльності кафе «Піца» сплачувалась орендна плата за земельну ділянку. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши подані сторонами докази, суд приходить до такого висновку. Згідно з ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна вимога міститься і в ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Частина 1 ст. 13 ЦПК України визначає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Та обставина, що сторони спору перебували в зареєстрованому шлюбі з 22.12.1995 по 06.04.2005 визнається сторонами та підтверджується рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду про розірвання шлюбу, ухваленим 25.01.2003 та свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 06.04.2005. Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 19.11.2020 здійснено поділ спільного сумісного майна сторін спору, як бувшого подружжя, та визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину нерухомого майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Таке судове рішення набрало законної сили 03.03.2021. В рішенні суд встановив, зокрема, що такий об`єкт спільної сумісної власності, яким є нежитлове приміщення - кафе, відповідач придбала 15.01.2002, а реєстрацію права власності здійснила 16.01.2002. Вказані обставини визнаються сторонами та встановлені рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду від 20.07.2023 у справі № 138/2954/21. Також вказаним рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду від 20.07.2023 у справі № 138/2954/21 встановлено, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №251235199 від 05.04.2021 позивач зареєстрував право власності на 1/2 частини нерухомого майна, що знаходиться за вказаною вище адресою на підставі вказаного вище рішення суду. 08.10.2013 Могилів-Подільська міська рада прийняла рішення №847, зокрема, про продаж земельної ділянки, площею 0,0279 га, під об`єктом нерухомого майна, що розташована за адресою: [ADDRESS] , для комерційного використання, для обслуговування кафе. Саме на підставі зазначеного рішення міської ради 23.09.2014 відповідач уклала з Могилів-Подільською міською радою договір купівлі-продажу земельної ділянки та набула право власності на земельну ділянку площею 0,0279 га., кадастровий номер 0510400000:00:004:0088, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Вартість продажу земельної ділянки становила 108086,00. Дані обставини підтверджується самим договором, актом приймання-передачі земельної ділянки від 23.09.2014, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень №27182345 від 23.09.2014, квитанцією від 23.09.2014. Таким чином, хронологія подій свідчить про те, що викуп з комунальної власності земельної ділянки на якій розташоване нерухоме майно, яке перебуває у спільній часткові власності сторін спору, здійснено відповідачем уже в час коли сторони спору були розлучені. Вказані обставини також визнаються і сторонами у справі та підтверджуються, наявними в матеріалах справи доказами. Вирішуючи спір по суті, суд виходить з того, що відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16 наголосила на тому, що: - правові норми, які визначали долю земельної ділянки, наданої у власність чи користування, у разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд неодноразово змінювалися. Так, при відчуженні об`єктів нерухомого майна під час дії статті 30 ЗК України в редакції 1992 року закон передбачав автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права. За приписами статті 120 ЗК України в редакції від 25 жовтня 2001 року (у період з 01 січня 2002 року до 20 червня 2007 року) при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку. Водночас автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди передбачала стаття 377 ЦК України; - стаття 120 ЗК України (в редакції Закону України № 997-V від 27 квітня 2007 року) знову закріпила автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди. Поточна редакція статті 120 ЗК України (зі змінами, внесеними Законом України № 1702-VI від 5 листопада 2009 року) також передбачає автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди, і ці норми мають імперативний характер. Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів Давного Риму (лат. superficies solo cedit - збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності. Штучний правовий відрив об`єктів нерухомості від земельних ділянок, на яких вони розміщені, відбувся за радянських часів з ідеологічних мотивів. Під впливом тодішньої ідеології панувало уявлення, що особи можуть мати право власності на об`єкти нерухомості, але не на земельні ділянки, на яких вони розташовані. Так, Конституцією УРСР 1978 року (частина друга статті 11) було передбачено, що земля є у виключній власності держави. Внаслідок такого підходу існує значна кількість об`єктів нерухомості, які знаходяться у власності приватних осіб, розташованих на землях державної та комунальної власності, причому земельні ділянки під цими об`єктами можуть бути несформованими. Водночас намір законодавця подолати такий штучний правовий відрив об`єктів нерухомості від землі не викликає сумніву. Тому в разі, якщо право власності на об`єкт нерухомості та на земельну ділянку, на якій цей об`єкт розташований, належать одній особі, подальше відчуження об`єкта нерухомості окремо від земельної ділянки, а також земельної ділянки окремо від об`єкта нерухомості не допускається. Предметом спору у даній справі є визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 23.09.2014, на якій розміщено об`єкт нерухомого майна, який належить позивачу та відповідачу на праві спільної часткової власності. Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19) та багатьох інших. Також Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що за загальним правилом якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80) та багатьох інших. При цьому, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Такий висновок сформульований, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18, пункт 5.6). Також за висновками Великої Палати Верховного Суду власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача; для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є необхідним. Подібні за змістом висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11. 2018 у справі № 183/1617/16 (пункт 86), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 38), від 01.10.2019 у справі № 911/2034/16 (провадження № 12-303гс18, пункт 46), від 01.02.2020 у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19, пункт 50). Відповідно визнання договору щодо відчуження спірної земельної ділянки недійсним не матиме наслідком захист прав позивача, оскільки він не є стороною цього договору, а відповідно до частини першої статті 216 ЦК України вимагати повернення одержаного на виконання правочину можуть лише його сторони (постанова Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 21.11.2024 у справі № 910/10986/18). Таким чином, ані позовна вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу, стороною якого позивач не являється, ані позовна вимога про визнання права власності на земельну ділянку не відповідають належному способу захисту у цій справі. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52). Отже, єдиним належним способом захисту в даному випадку може бути вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння. За таких підстав суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити саме через обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав. Зважаючи на те, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову через обрання відповідачем неналежного способу захисту своїх прав, суд не надає правову оцінку іншим доводам учасників справи. Зважаючи на те, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то, з урахуванням ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» та ч. 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір у сумі 2422,40 грн. слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Крім того, представник відповідача просить стягнути з позивача понесені судові витрати на правову допомогу в сумі 36000 грн. Згідно з ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), відповідно до якої заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справа "Гімайдуліна і інші проти України" від 10.12.2009, справа "Баришевський проти України" від 26.02.2015). А також висновки ЄСПЛ, викладені у справах: "East/West Alliance Limited" проти України" від 02.06.2014, за змістом яких заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим; "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002, за результатом розгляду якої ЄСПЛ вирішив, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Водночас принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц. Так, відповідно до положень ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з тим, суд під час вирішення питання про розподіл судових витрат може не тільки за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката, а і за власної ініціативи,

Outcome: approved