Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-27 00:00:00

Позивач у лютому 2017 року звернувся до Центрального районного суду м.Миколаєва із позовом до [PERSON] , в якому просив визнати недійсним договір дарування, укладений між [PERSON] та [PERSON] від 24 грудня 2015 року. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що її матір [PERSON] 27.02.2001 року склала заповіт, яким заповіла належну їй квартиру [ADDRESS] , в рівних частинах кожній - донькам: [PERSON] та [PERSON] . Однак 24.12.2015 року між [PERSON] (матір`ю позивачки) та [PERSON] (сестрою позивачки) укладено договір дарування частки квартири, які на праві власності належали [PERSON] . Цей договір матір уклала виключно з ініціативи відповідача та внаслідок застосування до неї відповідачкою фізичного або психологічного тиску. Зазначений договір не відповідав волевиявленню і внутрішній волі матері, а тому його слід визнати недійсним. Також позивач зазначає, що оскаржуваний договір дарування укладено з порушенням закону та її законних прав. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 29.03.2017 року відкрито провадження у справі. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.10.2021 року закрито підготовче провадження у справі. У період з лютого 2017 року по 05.06.2022 року справа перебувала в провадженні іншого складу суду. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 11.07.2022 року справу прийнято до свого провадження суддею Шолох Л.М. У судове засідання сторони не з`явилися з невідомих суду причин. Від позивача надійшла заява з проханням справу розглядати без її участі. Дослідивши матеріали судом встановлено таке. 27.02.2001 року [PERSON] , [INFO] , склала заповіт, яким заповіла належну їй квартиру [ADDRESS] , в рівних частинах кожній - [PERSON] та [PERSON] .Цей заповіт посвідчено державним нотаріусом Першої миколаївської державної нотаріальної контори Марченко О.М. 24.12.2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування частки квартири, відповідно до умов якого [PERSON] передає а [PERSON] приймає безоплатно у власність нерухоме майно - частки квартири за [ADDRESS] . Дарувальник стверджує, що дарування здійснюється без будь-яких погроз, примусу чи насильства, фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони, або інших осіб (пункт 4 цього договору). У зв`язку з хворобою [PERSON] за її дорученням у її та нотаріуса присутності текст договору підписано [PERSON] . Цей договір посвідчено державним нотаріусом Першої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області Ткаченко Ю.Г. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №50755052 від 24.12.2015 року - частки квартири [ADDRESS] , на праві спільної часткової власності належить [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Досліджуючи наявні у матеріалах справи докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне. Відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). За ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами. Перш за все, необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів. Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором. За нормою ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з положеннями ч.ч. 1-3 та 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до положень ст. 204 ЦК України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Правову позицію з цього питання з аналогічними висновками висловлено Верховним Судом України у Постанові від 08.04.2019 у справі № 182/3398/16-ц. При зверненні із позовом, [PERSON] зазначає, що оспорюваний договір укладений під впливом психологічного насильства (ст. 231 ЦК України), а тому підлягає визнанню недійсним. Водночас, відповідач [PERSON] заперечує стосовно доводів позивачки, посилаючись на ту обставину, що позивачкою не доведено та не надано доказів, що згода матері на дарування частини квартири вчинялася під впливом фізичного та психологічного насильства. Також зазначила, що вони з матір`ю проживали разом в цій квартирі, вели спільний побут, ніякого насильства між ними не було, просто матір жаліла її, оскільки вона була менш пристосована до життя. Як роз`яснено у п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Так, частиною першою статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Разом із тим, частиною першою статті 231 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. З договору дарування частки квартири від 24.12.2015 року вбачається, що [PERSON] подарувала частку квартири своїй дочці [PERSON] розуміючи значення своїх дій, які є узгодженим волевиявленням обох сторін, попередньо ознайомлені нотаріусом з вимогами чинного законодавства щодо укладення правочинів, зокрема з вимогами щодо їх недійсності. В договорі також зазначено, що дарувальник, [PERSON] ,стверджує, що дарування здійснюється без будь-яких погроз, примусу чи насильства, фізичного чи психічного тиску з боку іншої сторони, або інших осіб. Крім цього з договору вбачається, що він відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки, передбачені законом щодо договорів дарування. Цей договір посвідчено державним нотаріусом Першої миколаївської державної нотаріальної контри Миколаївської області Ткаченко Ю.Г. та зареєстрована в реєстрі за № 2-735. В зв`язку з хворобою [PERSON] за її дорученням у її та нотаріуса присутності договір підписано [PERSON] , особу його було встановлено, та дієздатність перевірено. [PERSON] у своєму позові посилається на те, що мати, [PERSON] (1929 року народження) мала численні захворювання, поганий зір, операції на тазостегновому суглобі в 2013 році, фактично була в безпорадному стані тривалий час і не мала можливості рухатися без сторонньої допомоги. В той же час відповідачка ухилялася від надання такої допомоги матері, неодноразово била її, погрожувала їй, відмовляла їй у харчуванні та вимагала від матері передати їй квартиру. В наявних у справі матеріалах відсутні належні та допустимі докази на підтверджуення позовних вимог. За наявними матеріалами справи судом не встановлено наявності на час укладення оспорюваного договору дарування квартири будь-яких, обставин фізичного та психологічного тиску на [PERSON] . У матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо цього, у тому числі докази щодо звернення позивача з цього приводу до органів поліції та прийняті ними за результатом розгляду рішення. Під час розгляду справи позивачка не спростувала у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (ст. 204 ЦК України), не виконала встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, зокрема, не довела належними і допустимими доказами факту вчинення правочину під впливом насильства, проти справжньої волі матері [PERSON] . Свідок [PERSON] 04.12.2017 року в судовому засіданні повідомила суду, що після операції [PERSON] могла ходити сама, мала нормальну пам`ять, все розуміла. Не мала тиску з боку родичів, відповідач її била. Свідок [PERSON] 04.12.2017 року в судовому засіданні повідомив суду, що бабуся ( [PERSON] ) була при пам`яті все усвідомлювала. Бабуся за рік до смерті мала бажання подарувати квартиру тітці ( [PERSON] ) адже в тої нічого не було. Також повідомив, що [PERSON] піклувалася про свою матір. Бачив у бабусі синці, які в неї були через те, що та падала. Про те чи наносила [PERSON] побої [PERSON] йому не відомо. Навідував бабусю раз на тиждень. Свідок [PERSON] . 04.12.2017 року в судовому засіданні повідомив суду, що бабуся ( [PERSON] ) перед смертю повідомила, що хоче щоб квартира залишилася за [PERSON] ( [PERSON] ). Писала про те щоб молодша донька не вимагала частку квартири. Ніколи не бачив синців на бабусі, та образ з боку [PERSON] в бік бабусі. Також повідомив суду, що бабуся казала, що у позивачки все є та переймалася про те щоб відповідачка не залишилася без житла. Свідок [PERSON] 04.12.2017 року в судовому засіданні повідомив суду, що при бабуся оформлювала квартиру на відповідача добровільно. Договір дарування укладався в присутності нотаріуса, бабусі,відповідача за його участі. Нотаріус зачитала права, бабуся була згодна. Договір підписав за її дорученням, оскільки їх було важко ходити. Свідок [PERSON] (листоноша) 19.02.2018 року в судовому засіданні повідомила суду, що приносила [PERSON] пенсію, за отримання якої розписувалась сама [PERSON] , або за її проханням донька [PERSON] . Свідок [PERSON] 24.122019 року в судовому засіданні повідомила суду, щоНадія жалілася, що склала заповіт на обох доньок, мала намір переписати його на користь [PERSON] з огляду на те, що [PERSON] та її діти усім забезпечені. Між матір`ю і [PERSON] були добрі стосунки, переїжджати до [PERSON] жити не мала наміру. Свідок [PERSON] (племінниця)12.10.2020 року в судовому засіданні (виконання Ленінським районним судом м. Владикавказ Респібліки Северної Осетії - Аланія судового доручення про допит свідка) повідомила суду, що спілкувалася по телефону з [PERSON] , яка сказала, що договором дарування віддала квартиру молодшій доньці [PERSON] , з огляду на те, що старша донька [PERSON] може залишити [PERSON] без квартири. Договір дарування [PERSON] укладала без примусу. Відносини між [PERSON] та донькою [PERSON] були не дуже доброзичливі. Натомість із донькою [PERSON] відносили були доброзичливі. [PERSON] свідомо та добровільно подарувала квартиру [PERSON] про що повідомила за 3-6 місяців до своєї смерті. Свідок [PERSON] 16.02.2022 року в судовому засіданні повідомила суду, що звідки та тілі [PERSON] були синці їй не відомо, чула як остання казала що заповіт склала на обох доньок та те, що Віра слабка людина а Валентина сильна і що вона справиться. Обравши способом захисту своїх прав визнання договору дарування недійсним із підстав передбачених ст.ст. 231 ЦК України, позивачка в силу положення ЦПК України щодо змагальності сторін зобов`язана була довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог. Позивакою не було доведено обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого [PERSON] правочину, як і не було доведено, що наявність цих обставин не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином, а також - не було доведено, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Судом також не встановлено підстав застосування відповідачем до [PERSON] насильства або погрози. Окремо слід звернути увагу на те, що сам текст договору дарування квартири викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Стаття 81 ЦПК України надає право сторонам та іншим учасникам справи подавати докази на підтвердження своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінивши надані докази, суд доходить висновку про те, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами факти, які б свідчили, що договір дарування частки квартири від 24.12.2015 року був укладений під впливом насильства, а відтак договір дарування квартири не підлягає скасуванню. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що всупереч вимогам процесуального закону позивачкою не надано суду достатніх та достовірних доказів, які б поза розумним сумнівом свідчили про недійсність договору, суд доходить висновку про безпідставність, необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Судові витрати відповідно до приписів статті 141 ЦПК України відносяться на рахунок позивача. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed