Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-23 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: ТОВ «Фірма «Андрій» про визнання договору недійсним та поділ спільної сумісної власності подружжя, в якому у рахуванням заяв про зміну та зменшення позовних вимоги, просить суд: визнати недійсним договір дарування, серія та номер 3527, укладений 18.08.2016 між [PERSON] та [PERSON] ; визнати об`єкт нерухомого майна - квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер нерухомого майна 1005773780000, - об`єктом спільної сумісної власності подружжя; у порядку поділу спільної сумісної власності подружжя передати у приватну власність [PERSON] житловий будинок, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2088008000, за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 51,4 кв.м., розташований на земельній ділянці, кадастровий номер 82312036, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка, площа 0,1 га); у порядку поділу спільної сумісної власності подружжя передати у приватну власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] , загальною площею 132,9 кв.м., житловою площею 74,8 кв.м., що складається з трьох житлових кімнат, реєстраційний номер нерухомого майна 1005773780000; у порядку поділу спільної сумісної власності подружжя передати у приватну власність 50% [PERSON] та 50% [PERSON] нежитлове офісне приміщення [ADDRESS] , загальною площею 54,7 кв.м., реєстраційний номер нерухомого майна 1002436044101. Свої вимоги мотивувала тим, що сторони перебували у шлюбі з 27.08.1992, який розірвано рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13.06.2017. У період шлюбу у сторін народилося п`ятеро дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . За час даного шлюбу сторони придбали майно, що є предметом спору. Таким чином позивачка вважає дане майно спільною сумісною власністю, яка підлягає поділу між подружжям, оскільки згоди стосовно порядку розподілу між ними не досягнуто. Зазначає про те, що квартира [ADDRESS] , яка є спільним сумісним майном подружжя, була відчужена відповідачем на підставі договору купівлі-продажу від 18.08.2016 його матері - [PERSON] . [PERSON] своєї згоди на відчуження цієї квартири не давала. Мати [PERSON] - [PERSON] не могла не знати про те, що її син (дарувальник) перебуває у шлюбі з 1992 року. Отже, вчинений оспорюваний договір дарування не відповідає засаді добросовісності, ст. 65 СК України, ст.ст. 203, 215 ЦК України. З огляду на це, такий правочин має бути визнаний недійсним, а квартира - визнана об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Обґрунтовуючи необхідність відступлення від засад рівності часток сторін у спільній сумісній власності, [PERSON] вказувала на те, що їх спільні з відповідачем діти перебувають на її утриманні. [PERSON] не виконує рішення суду щодо сплати аліментів та пені за їх несплату, ухиляється від своїх обов`язків щодо утримання спільних з позивачкою дітей, що є підставою для зменшення його частки у спільній сумісній власності у відповідності до вимог ч. 2 ст. 70 СК України. Ухвалою судді Гладун Х.А. від 06.04.2017 відкрито провадження у справі. 29.08.2017 було проведено повторний автоматичний розподіл справи у зв`язку з закінченням терміну повноважень судді Гладун Х.А. Ухвалою судді Новака Р.В. від 28.09.2017 прийнято до свого провадження справу. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19.04.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У серпні 2018 року представник [PERSON] - адвокат Старовойтова Д.А., подала до суду відзив на позов, у якому заперечуючи проти позову вказала на те, що позивачка запропонувавши варіант розподілу майна, набутого подружжям під час шлюбу, проте у позові не зазначила про вартість майна, що підлягає поділу. Вважає, що відсутність вартості кожного об`єкту нерухомого майна, унеможливлює повний та всебічний розгляд справи. Крім того, той факт, що право власності на вище перелічене нерухоме майно було зареєстровано за позивачкою не свідчить про те, що остання мала джерело походження грошових коштів для купівлі (придбання) майна. У січні 2022 року представник [PERSON] - адвокат Тарасов С.О. подав до суду письмові пояснення, у яких вказує на те, що при заявлені позовних вимог [PERSON] приховано наявність іншого майна, зокрема автомобіля марки Lexus модель RX350. Указаний транспортний засіб перереєстровувався декілька разів та станом на 17.01.2022 власником зазначеного транспорту зареєстрована [PERSON] . Ураховуючи те, що [PERSON] відчужила вказаний транспортний засіб без згоди [PERSON] , останній має право на грошову компенсацію вартості відчуження майна відповідно до статті 71 СК України. Також позивачка просила суд визнати спільним сумісним майном квартиру [ADDRESS] загальною площею 132,9 кв.м. Проте, згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вказана квартира перебуває у власності ТОВ «Мегатрейд 13» на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна № 2358, 2359. Таким чином зазначена квартира не належить до спільної власності [PERSON] та [PERSON] , а отже, підстави для визнання права власності на цю квартиру за позивачкою або відповідачем відсутні. В судовому засідання представник позивачки позов підтримав, просив задовольнити його в повному обсязі. Представники відповідача та третьої особи в судовому засіданні проти позову заперечували, просили відмовити у його задоволенні. За правилами частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини та приходить до наступного висновку. Суд установив, що 26.09.1992 між сторонами було зареєстровано шлюб, у період перебування у якому народилися діти: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . Згідно рішення Печерського районного суду м. Києва від 13.06.2017 у справі № 757/7828/17-ц, шлюб між сторонами розірвано. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в ході судового розгляду, за час перебування сторін у шлюбі було набуто наступне майно: квартира [ADDRESS] ; житловий будинок, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2088008000, за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 51,4 кв.м., розташований на земельній ділянці, кадастровий номер 82312036, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка, площа 0,1 га); нежитлове офісне приміщення [ADDRESS] . 18.08.2016 квартира [ADDRESS] була відчужена за договором дарування, укладений [PERSON] та [PERSON] . Згідно із відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, квартира [ADDRESS] перебуває у власності ТОВ «Мегатрейд 13», на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна № 2358, 2359. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою до іншої сторони чи сторін правочину; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення того, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, у чому полягає його порушення, і в залежності від цього у який ефективний спосіб порушене право може бути захищено. Статтею 216 ЦК України передбачено правові наслідки недійсності правочинів, а саме за недійсним правочином кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання такого правочину. Загальним майновим наслідком недійсності правочину є реституція, яка в загальному вигляді передбачена абзацом другим частини першої статті 216 ЦК України. Відповідно до ст.ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 22.09.2022 у справі № 125/2157/19, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину і хоча й не була титульним володільцем відчуженого майна, однак вважає своє право власності на це майно порушеним або вважає порушеним інше речове право на відчужене майно. Крім того, у розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Самі по собі дії осіб, зокрема щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права. Вимоги особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України) та застосування реституції, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Застосування реституції як наслідку недійсності правочину насамперед відновлює права учасників цього правочину. Інтерес іншої особи полягає в тому, щоб відновити свої права через повернення майна відчужувачу. Якщо повернення майна його відчужувачу не відновлює права позивача, то судом може бути застосований інший ефективний спосіб захисту порушеного права в рамках заявлених позовних вимог. Відповідно до ст.ст. 3, 15, 16 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У загальному розумінні захист цивільних прав слід розуміти як передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. У кожній конкретній справі позивач на власний розсуд обирає спосіб (способи) захисту його порушеного, оспорюваного чи невизнаного права. Відповідно до ч.ч. 1, 2 та 4 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Спільним майном є спільне сумісне майно подружжя, яке набуте за час шлюбу та належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку та/або доходу (стаття 60 СК України). Згідно із ч.ч. 1, 2 та 3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. З метою захисту прав співвласників майна, у тому числі майна подружжя, норми цивільного та сімейного законодавства (стаття 369 ЦК України, частини третя та четверта статті 65 СК України) містять приписи, згідно з якими для укладення одним із подружжя чи співвласників договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя (іншого співвласника) має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Зазначені приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя/співвласників, а й обмежують права іншого з подружжя/співвласників на відчуження спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя/співвласників на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя/співвласників на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя/співвласників (відчужувача) на відчуження спільного майна. Тобто факт ненадання згоди одним із співвласників на розпорядження нерухомим майном може бути підставою для визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя/співвласників може бути ефективним у разі пред`явлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину ( пункт 74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 у справі № 125/2157/19). Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17). Вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29.06.2021 у справі №916/2813/18 дійшла висновку, що пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. При цьому підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором . Положеннями ст.ст. 328, 329 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена стороною недійсного правочину. Полооження ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Тобто права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України, а такий захист можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених ст.ст. 387, 388 ЦК України (висновок Верховного Суду у постанові від 18.08.2023 у справі № 740/1070/21). Згідно зі ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно він особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст.ст. 387, 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог ст.ст. 387, 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16). Згідно з висновком Верховного Суду у постанові від 18.08.2023 у справі № 740/1070/21, суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір з порушенням закону, а й коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Якщо право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові (пункт 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 у справі № 331/6927/16-ц). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 зазначено, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Судовий захист повинен бути повним і відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду в пункті 63 постанови від 22.09.2020 в справі № 910/3009/18 та пункті 50 постанови від 02.02.2021 в справі № 925/642/19. Судовим розглядом встановлено, що предметом позову [PERSON] у даній справі є визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] , укладеного 18.08.2016 між колишнім чоловіком [PERSON] та [PERSON] . Спірна квартира була набута [PERSON] під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачкою, на підставі договору купівлі-продажу від 19.07.2002. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] на підставі актів приймання передачі № № 2358, 2359 від 09.08.2021 передала у власність ТОВ «Мегатрейд» квартиру [ADDRESS] . Як встановлено з матеріалів справи, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, з 09.08.2021 новим власником квартири [ADDRESS] , є ТОВ «Мегатрейд», на підставі актів приймання передачі № № 2358 і 2359 від 09.08.2021. Отже до ТОВ «Мегатрейд» перейшло право власності на спірну квартиру, товариство має право володіти, користування і розпоряджатися ним. Жодних позовних вимог до ТОВ «Мегатрейд» позивачка не заявляла, як і не заявляв клопотань про залучення його до участі у справі. Відповідно судом першої інстанції ТОВ «Мегатрейд» як новий власник майна також до участі у справі залучений не був. Оскільки спірна квартира на підставі актів приймання-передачі від 09.08.2021 перейшла у власність ТОВ «Мегатрейд», суд приходить до висновку, що визнання договору недійсним за відсутності позовної вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння не призводить до ефективного захисту порушеного права позивача, оскільки не повертає майно у власність співвласника. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачкою обрано неефективний спосіб захисту, застосування якого не призведе до поновлення її прав, оскільки особа, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, може захищати свої права шляхом пред`явлення позову про витребування майна (віндикаційного позову) до особи, яка незаконно, на думку позивача, володіє цим майном та за відсутності між ними зобов`язально-правових відносин. Задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним спірного правочину не призведе до поновлення прав власності позивачки на спірне майно (квартиру), а тому вказані вимоги не є належним (ефективним) способом захисту, оскільки, навіть у разі їх задоволення, потребуватимуть додаткових заходів судового втручання, адже власником майна на даний період часу є ТОВ «Мегатрейд», вимог до якої у справі не пред`явлено. Заявлений позивачкою спосіб захисту її прав на спірне нерухоме майно не є належним (ефективним) саме у цих спірних правовідносинах, оскільки відповідне майно перебуває у власності особи, з якою у позивачки відсутні зобов`язально-договірні відносини щодо цього майна. Обрання позивачем неналежного (неефективного) способу захисту прав, які він вважає порушеними, є самостійною підставою для відмови в позові. Відмова у задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє позивача права заявити належний позов до суду (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 в справі № 145/2047/16-ц). Також судом встановлено, що згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 10.02.2017 № 80056774, [PERSON] на підставі рішення Ленінського районного суду м. Луганська від 01.10.2009 у справі № 2-2824 набув у власність нежитлове офісне приміщення № [NUMBER] , розташоване у [ADDRESS] . Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 11 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території право власності охороняється згідно із законодавством України. За державою Україна, Автономною Республікою Крим, територіальними громадами, у тому числі територіальною громадою міста Севастополя, державними органами, органами місцевого самоврядування та іншими суб`єктами публічного права зберігається право власності та інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території. Набуття та припинення права власності на нерухоме майно, яке знаходиться на тимчасово окупованій території, здійснюється відповідно до законодавства України за межами тимчасово окупованої території. У разі неможливості здійснення державним реєстратором повноважень щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на тимчасово окупованій території орган державної реєстрації визначається Кабінетом Міністрів України. (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»). При встановленні правовідносин сторін і законодавства, яке належить до них застосувати, суд надходить до висновку про те, що дані правовідносини регулюються положеннями Глави 8 Сімейного кодексу України про право спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч.ч. 3 та 4 368 ЦК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно із ч. 1 ст. 61 СК України може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Оскільки нежитлове приміщення [ADDRESS] , загальною площею 54,7 кв.м. було набуте за час спільного проживання сторонами, виходячи з положень вказаної норми, суд дійшов висновку, що вказане приміщення є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Доказів та даних, які б спростовували вказану обставину суду не надано. Іншого судом не встановлено. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно зі статтею 71 СК України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Зважаючи на викладене, належних та достатніх доказів, які б підтвердили, що частки вказаного нежитлового приміщення не є рівними суду не надано і такі дані матеріали справи не містять. Ураховуючи встановлені судом обставини справи, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачкою доведено факт того, що вказане нежитлове приміщення є об`єктом спільної сумісної власності та частки вказаного нежитлового приміщення є рівними. Відтак позов в цій частині підлягає задоволенню. Суд також вважає, що житловий будинок, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2088008000, за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 51,4 кв.м., розташований на земельній ділянці, кадастровий номер 82312036, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка, площа 0,1 га), який набуто у власність під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі є об`єктом спільної сумісної власності та підлягає поділу між подружжям в рівних частинах. Виділення спірного будинку, на який розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя, лише [PERSON] не буде відповідати положенням СК України та інтересам сторін. Посилання сторони відповідача про те, що [PERSON] відчужила автомобіль марки Lexus модель RX350 без згоди [PERSON] , останній має право на грошову компенсацію вартості відчуження майна відповідно до ст. 71 СК України не заслуговують на увагу, оскільки позовних вимог щодо розподілу вказаного транспортного засобу у цій справі сторонами не заявлено. Щодо доводів [PERSON] про наявність підстав для відступлення від рівності часток подружжя слід зазначити наступне. Верховний Суд України в своїй постанові № 11 від 27.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» в пункті 30 пояснив при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з ч. 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засад рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних неповнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують,недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Як обставини, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти тільки випадки, коли один з подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, втрачає його на шкоду інтересам сім`ї, але й випадки, коли один із подружжя не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК України). На підтвердження підстав для відступу від засад рівності часток подружжя, [PERSON] посилалася на те, що спільні діти перебувають на її утриманні, [PERSON] неналежним чином виконує свої зобов`язання по сплаті аліментів. Разом з тим, суд не приймає ці доводи через їх недоведеність. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так, на підтвердження наявності боргу зі сплати аліментів позивачкою не надано жодного належного та допустимого доказу. У матеріалах справи відсутнє рішення про стягнення з відповідача аліментів, або розрахунку заборгованості з аліментів, виданої органами державної виконавчої служби, тощо. Таким чином, суд не знаходить підстав для відходу від рівності часток подружжя під час поділу спільно набутого майна. З огляду на викладене, беручі до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Відповідно до статті 141ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 8000,00 грн. На підставі наведеного,

Outcome: partial