Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом до відповідачки [PERSON] , який обгрунтовує тим, що 19.08.2005 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ним укладено кредитний договір № CGH0GF00240233, за умовами якого банк надав кредит у розмірі 38 568 доларів США, з яких: 30000 доларів США для придбання житла згідно договору купівлі-продажу від 19.08.2005 року, посвідченого державним нотаріусом Червоноградської державної нотаріальної контори Стеців М.Р., а 8568 доларів США для сплати страхових платежів, з поверненням кредитних коштів у строк до 18.08.2025 pоку та сплатою процентів за користування кредитом. Оскільки цей кредит брався у період шлюбу, згідно постанови Львівського апеляційного суду від 28.03.2023 року у цивільній справі № 459/16/22 стягнуто із [PERSON] на користь позивача 1/2 частини сплачених коштів за період з серпня 2021р. по січень 2022р. включно у розмірі 33 450,75 грн. Також, позивач вказує на виникле зобов`язання за період із 22.02.2022р. до 25.11.2022р. у розмірі 78 166,92грн., яке було стягнуто рішенням\~ Сокальського районного суду Львівської області від\~ 19.12.2022 року.\~ На думку позивача, оскільки [PERSON] зобов`язана сплачувати кредит, так як і він, а вчасно цього не зробила, відповідно з неї слід стягнути згідно ст. 625 ЦК України 3% річних та інфляційні втрати, які становлять 19 115, 53 грн. та\~ 5 109,90 грн. 3% річних. У відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначив, що усі боргові зобов`язання відповідач виконала, у період дії воєнного стану у разі прострочення зобов`язань позичальники звільняються від сплати сум передбачених ст. 625 ЦК України. Також, представник відповідача вказує, що рішення суду яким стягнуто боргове зобов`язання набрало законної сили після сплати [PERSON] боргу,\~ а тому вона вважається такою, що добровільно виконала рішення суду та не прострочила його виконання.\~ Також зазначає, що кредит брався в доларах США та стягнення такого відбувалось по курсу згідно валюти долара США, що відповідно виключає можливість нараховувати інфляційні витрати. Таким чином, враховуючи усе вищенаведене просить відмовити в позовних вимогах в повному обсязі. Позивач [PERSON] в судове засідання не прибув, надав суду заяву, у якій просив розгляд справи проводити у його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Представник відповідачки - адвокат Огорілок Ю.В. подав відзив на позовну заяву та просив закінчувати розгляд справи у відсутності відповідачки та її сторони.\~\~\~ Судом вирішено розгляд справи проводити за відсутності учасників справи та на підставі поданих до суду доказів. Оскільки сторони в судове засідання не прибули, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксація судового засідання з допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши докази у справі суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 19.08.2005 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № CGH0GF00240233, за умовами якого банк надав [PERSON] кредит у розмірі 38 568 доларів США, з яких: 30000 доларів США для придбання житла згідно договору купівлі-продажу від 19.08.2005 року, посвідченого державним нотаріусом Червоноградської державної нотаріальної контори Стеців М.Р., а 8568 доларів США для сплати страхових платежів, з поверненням кредитних коштів у строк до 18.08.2025 pоку та сплатою процентів за користування кредитом. Постаново Львівського апеляційного суду від 28.03.2023 року у цивільній справі № 459/16/22 вирішено стягнути з [PERSON] на користь позивача [PERSON] 1\\2 частину сплачених ним грошових\~\~ коштів за період з серпня 2021р. по січень 2022р. згідно\~ кредитного\~ договору № CGH0GF00240233 укладеного 19.08.2005 року\~ між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] . Своє рішення суд мотивував, тим, що [PERSON] погасив спільне боргове зобов`язання, що виникло у подружжя\~ згідно кредитного договору № CGH0GF00240233. Також встановлено, що 11-13.08.2023 року вказані грошові кошти були сплачені [PERSON] позивачу [PERSON] .. Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 19.12.2022 року вирішено стягнути з [PERSON] на користь позивача [PERSON] 1/2 частину сплачених ним грошових\~\~ коштів за період з лютого 2022 року по листопад 2022 р. згідно\~ кредитного\~ договору № CGH0GF00240233 укладеного 19.08.2005 року\~ між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] в сумі 78 166,92 грн.. Рішення суду оскаржувалось та постановою Львівського апеляційного суду від 07.11.2024 року залишено в силі. Встановлено, що грошові кошти були сплачені [PERSON] позивачу [PERSON] 11.-13.08.20023 року. Відповідно до статті 544 ЦК боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов`язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці. Зазначена компенсація може бути стягнута лише у разі погашення за особисті кошти кредитної заборгованості, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеним у постанові від 7 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16 та постанові Верховного Суду від 6 червня 2018 року у справі № 712/6574/16-ц. Такий обов`язок, у сторін виник у зв`язку із тим, що кредит отриманий [PERSON] під час перебування у шлюбі із [PERSON] та за ці грошові кошти було куплено квартиру по [ADDRESS] , яка рішенням суду була поділена між сторонами по 1\\2 частині. Тобто,\~ згідно наведених норм права можна зробити висновок, що право на стягнення коштів у [PERSON] виникає лише тоді, коли ним сплачено кредит згідно умовами кредитного договору. Лише після цього, [PERSON] повинен повідомити солідарного боржника за кредитним договором, у даному випадку [PERSON] , що їй потрібно повернути половину сплачених ним коштів за умовами кредитного договору. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Таким чином, враховуючи, що спірні відносини виникли із кредитного зобов`язання, нарахування сум передбачених ст. 625 ЦК України, не може здійснюватися в період дії воєнного стану. Окремо варто зазначити, що як вбачається із кредитного договору № CGH0GF00240233, банк надав [PERSON] кредит у розмірі 38568 доларів США, та саме у доларах США [PERSON] здійснює\~ погашення кредиту. Індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Відповідно до статей 526, 530, 610, 611 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного законодавства. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статтею 99 Конституції України передбачено, що грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України). Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці Україні - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня, як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17, від 03.03.2021р. у справі № 130/2604/18. Також, аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19). Як вбачається із постаново Львівського апеляційного суду від 28.03.2023 року та рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 19.12.2022 року борг перед ПАТ КБ «Приват банк» погашався [PERSON] у валюті (долари США) та на його вимогу відповідач повертала\~ їх по курсу\~ валюти\~ станом на день платежу, а\~ тому правові підстави\~ стягувати\~ інфляційні втрати відсутні. Також, суд приймає до уваги доводи відповідача в тій частині, що рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 19.12.2022 року,\~ стягнуто із [PERSON] на користь позивача 1/2 частину сплачених ним грошових коштів за період з лютого 2022 року\~\~ по листопад 2022 р. згідно\~ кредитного\~ договору № CGH0GF00240233 укладеного 19.08.2005 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] в сумі 78166,92грн. оскаржувалось та постановою Львівського апеляційного суду від 07.11.2024 року залишено в силі та відповідно набрало законної сили 07.11.2024 року, тобто\~ вже після сплати [PERSON] грошових\~ коштів [PERSON] в період 11.-13.08.20023 року, що виключає порушення нею строків виконання грошового зобов`язання. За таких обставин суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат судом встановлено, що представник відповідача - адвокат Огорілко Ю.В. у відзиві просив стягнути із позивача судові витрат на правничу допомогу у сумі 10 000грн. На підтвердження таких витрат надано договір про надання юридичних послуг від 09.04.2024, акт виконаних робіт від 9.04.2024, копія квитанції до прибуткового касового ордера № 97 від 10.04.2024. Згідно статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з ч.6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №607/14338/19-ц від 01.12.2021. Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України. Верховний Суд у постанові від 22.01.2021 у справі № 925/1137/19 роз`яснив, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19. З урахуванням викладеного вище, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Отже, зміст наведених норм законодавства вказує на те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду № 810/3213/16 від 04.08.2020, № 640/15803/19 від 05.08.2020. У постанові від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17 Верховний Суд зауважив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу позивач надав Договір про надання професійної правничої допомоги від 11.12.2023р., детальний опис робіт виконаних адвокатом, акт про підтвердження факту надання правової допомоги від 11.12.2023р., згідно якого клієнт зобов`язаний сплатити адвокату винагороду в розмірі 6000грн.\~\~\~ Таким чином, відповідно до ст. 137 ЦПК України, із врахуванням обсягу виконаних адвокатом робіт, часу їх виконання, складності справи, співмірності часу розгляду справи та участі адвоката у її розгляді, зокрема розгляду справи без участі сторін у судовому засіданні, суд приходить до висновку про доцільність стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000грн.

Outcome: approved