Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-24 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Муль Наталя Сергіївна про визнання договорів дарування недійсними та скасування державної реєстрації, в якій просить: визнати недійсним договір дарування 1/5 частини квартири [ADDRESS] укладений 26 серпня 2022 року між [PERSON] та [PERSON] ; скасувати рішення державного реєстратора, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Муль Наталі Сергіївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 64613046 від 26.08.2022, номер відомостей про речове право: 47696692. В обґрунтування позову зазначено, що 26 листопада 2021 року [PERSON] отримав [PERSON] , грошову суму в розмірі 50 000 доларів США, в якості повного розрахунку за продану належну йому частку квартири [ADDRESS] , та взяв на себе зобов`язання в подальшому оформити нотаріальний договір купівлі-продажу вказаної квартири з [PERSON] , не пізніше 01.01.2022, що підтверджується розпискою. Договір купівлі-продажу укладено не було, умови угоди [PERSON] не були дотримані. У зв`язку з невиконанням взятих на себе зобов`язань та відмовою повернути отримані кошти, 08.06.2023 позивач звернувся до суду з позовом про стягнення безпідставно отриманих коштів. Зазначив, що за його заявою у справі №522/6921/22 ухвалою суду від 10 листопада 2022 року було накладено арешт на 2/5 частки квартири [ADDRESS] . Проте, з інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, йому стало відомо, що 26 серпня 2022 року, [PERSON] уклав договір дарування з [PERSON] на належну йому 1/5 частки квартири [ADDRESS] . Вказує, що [PERSON] , відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно [PERSON] був обізнаний про перебування на розгляді у Приморському районному суді міста Одеси цивільної справи №522/6921/22 про стягнення з нього безпідставно отриманих коштів, а отже, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на нерухоме майно. Вважає, що укладений 26 серпня 2022 року договір дарування є фіктивним, оскільки сторони не мали на меті настання наслідків, обумовлених ним, і фактично договір укладений з метою уникнення звернення стягнення на цю квартиру при виконанні рішення суду. Ухвалою суду від 29\~серпня 2023\~року прийнято\~до розгляду\~та відкрито\~провадження у\~справі за\~позовною заявою[PERSON] . Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження (а.с. 41). Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21 лютого 2024 року закрито підготовче провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 90). Ухвалою суду від 01 травня 2024 року задоволено заяву позивача [PERSON] про забезпечення позову. Накладено арешт на 1/5 частки квартири, розташовану за адресою: [ADDRESS] , яка належить [PERSON] (а.с. 110 112). 31.07.2024 на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшла сформована в системі «Електронний суд» заява від 31.07.2024, в якій зокрема пояснив, що він - [PERSON] , 26 серпня 2022 року уклав договір дарування з [PERSON] на належну йому 1/5 частки квартири [ADDRESS] . На час укладання зазначеного договору він був обізнаний про перебування на розгляді у Приморському районному суді міста Одеси цивільної справи №522/6921/22 про стягнення з нього безпідставно отриманих коштів та договір ним був укладений з метою уникнення звернення стягнення на цю квартиру при виконанні рішення суду. Позовні вимоги визнає в повному обсязі, проти задоволення позову не заперечує (а.с.118). Ухвалою суду від 24 жовтня 2024 року у задоволенні заяви відповідача [PERSON] про зупинення провадження, відмовлено (а.с. 127 - 129). Учасники розгляду справи у судове засідання не з`явилися, про розгляд справи судом повідомлялися належним чином. Від представника позивача - адвоката Караштефана О.В. на адресу суду надійшла заява, в якій просить розглянути справу за відсутністю позивача та його представника, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Від відповідача [PERSON] на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі та проти задоволення позову не заперечує. Від відповідача [PERSON] на адресу суду надійшла заява про відкладення розгляду справи, оскільки не може прийняти участь у судовому засіданні у зв`язку з викликом на допит у кримінальному провадженні. Пунктом 2 ч.2 ст.223 ЦПК України визначено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим кодексом строку у разі першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. Згідно висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 915/593/17, за яким, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні, а неявка у судове засідання однієї із сторін, належним чином повідомленої про час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи у судовому засіданні. З урахуванням зазначеного, враховуючи, що відповідач [PERSON] неодноразово звертався до суду з заявами про відкладення розгляду справи, а також розумності строків розгляду справи, суд відмовляє у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про відкладення розгляду справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалося. Відповідно до\~ст. 268 ЦПК України\~датою складання повного тексту рішення є\~25 лютого 2025 року. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, \~ \~ \~ \~26.08.2022 між [PERSON] (Дарувальник) та [PERSON] (Обдаровуваний) було укладено договір дарування, відповідно до якого Дарувальник передає майно у власність обдаровуваному безоплатно. Предметом договору є 1/5 частка у праві приватної спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] . Договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Муль Н.С. та зареєстровано в реєстрі за № 134 (а.с. 25 28). Відповідно до інформаційної довідки № 341784703 від 07.08.2023 з державного реєстру речових прав на нерухоме майно 26.08.2022 державний реєстратор: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Муль Наталя Сергіївна внесла запис щодо права власності [PERSON] на 1/5 частку квартири [ADDRESS] . Підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 64613046 від 26.08.2022, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Муль Наталя Сергіївна. Документи подані для державної реєстрації: договір дарування, серія та номер: р.№134, виданий 26.08.2022, видавник: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Муль Н.С. Номер відомостей про речове право: 47696692 (а.с. 10 - 12). Правомірність правочину та набуття права власності, в тому числі, державної реєстрації права власності, презюмується (ст. 204 та ч. 3 ст. 215 ЦК України). Ніхто не може бути позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні за відсутності передбачених для цього діючих норм відповідного закону. Виходячи з презумпції правомірності правочину, обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26.04.2022 у справі №522/23819/15-ц. У відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України. На час звернення з позовом частиною другою статті 11 ЦПК України передбачався принцип диспозитивності, згідно з яким особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У контексті статті 31 ЦПК України у зазначеній редакції саме позивач наділений правом визначення та зміни предмета та підстави позову. Обмеження щодо реалізації цих прав визначаються на певній стадії розгляду справи. Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків (див. правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 15.06.2021 у справі №910/6671/20). У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин 1 та 5 статті 203 Цивільного кодексу України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 Цивільного кодексу України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, і з метою приховання майна від конфіскації чи звернення стягнення на таке майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином. Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 ст.3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина 3 ст.13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Такі ж правові висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц. Як слідує з матеріалів справи, 26 листопада 2021 року [PERSON] видав розписку про те, що він отримав від [PERSON] , грошову суму в розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) доларів США, в якості повного розрахунку за продану належну йому частку квартири [ADDRESS] , та зобов`язався оформити договір нотаріально не пізніше 01.01.2022 (а.с. 14). У зв`язку з невиконанням [PERSON] взятих на себе зобов`язань та відмовою повернути отримані кошти, 08.06.2022 [PERSON] звернувся до Приморського районного суду м.Одеси з позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих коштів та ухвалою суду від 17 червня 2022 відкрито провадження у справі № 522/6921/22 за даним позовом (а.с. 7 9, 22 - 24). Отже, з наведеного слідує що [PERSON] було відомо про те, що він взяв від позивача кошти в рахунок вартості його частки у спірній квартирі, яку пообіцяв відчужити на користь позивача до 01.01.2022, однак останній, після відкриття провадження у справі № 522/6921/22 про стягнення з нього коштів, уклав оспорюваний правочин, що на переконання суду свідчить про недобросовісність таких дій, використовуючи «право на зло». Ураховуючи наведені вище положення законодавства та висновки Верховного Суду, установивши, що оспорюваний договір дарування від 26.08.2022 був укладений після відкриття Приморським районним судом м. Одеси провадження у справі № 522/6921/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих коштів, суд вважає обґрунтованими доводи позивача про те, що такий правочин укладений з метою уникнення звернення стягнення на квартиру на підставі рішення суду, що також було підтверджено відповідачем [PERSON] у заяві від 31.07.2024. За таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання договору дарування 1/5 частини квартири [ADDRESS] укладеного 26.08.2022 між [PERSON] та [PERSON] недійсним є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Оскільки державна реєстрація права приватної власності за [PERSON] на вказане вище нерухоме майно була здійснена на підставі недійсного договору дарування від 26.08.2022, який не породжує жодних правових наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ст. 216 ЦК України), то суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в частині скасування рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Муль Н.С. від 26.08.2022, також підлягають задоволенню. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Пунктом 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» визначено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Позивач є особою з інвалідністю II груп, що підтверджується пенсійним посвідченням № [NUMBER] , яке видано 16.11.2022, тому при звернення з позовом до суду його звільнено від сплати судового збору. Отже, з урахуванням вищенаведених норм, у зв`язку з тим, що вимоги позивача задоволені у повному обсязі, з кожного з відповідачів на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 858,88 грн (1073,60 грн х 2 (немайнові вимоги) = 2147,20 грн х 0,8 = 1717,76 : 2).

Outcome: approved