Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-26 00:00:00

у листопаді 2024 року позивач звернулась до суду з позовом та просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по оплаті праці у розмірі 203412 гривень з урахуванням податків і зборів та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку в розмірі 14725 гривень. Свої позовні вимоги позивач обгрунтовувала тим, що вона працювала на посаді головного бухгалтера у Чернігівському ВКП ДП «Укрдіпродор». Наказом ДП «Укрдіпродор» від 22 жовтня 2024 року № 100-К [PERSON] звільнено з роботи з 31 жовтня 2024 року з посади головного бухгалтера Чернігівського відділу комплексного проектування ДП «Укрдіпродор» за угодою сторін відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України. На підставі цього наказу ДП «Укрдіпродор» Чернігівський відділ комплексного проектування видав наказ від 31 жовтня 2024 року № 6-ОС про звільнення, за яким позивачці мають виплатити компенсацію за 45 календарних днів щорічної основної відпустки та 23 календарних дні щорічної додаткової відпустки за робочий період з 17 вересня 2020 року до 31 жовтня 2024 року. Заборгованість підприємства перед заявницею на час звернення із позовною заявою становить 203412 грн. Ухвалою суду від 02.12.2024 розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. Ухвалою також запропоновано в п`ятнадцятиденний строк із дня отримання ухвали відповідачу надати відзив на позов. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Дослідивши наявні у справі матеріали, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб Чернігівський відділ комплексного проектування Державного підприємства - Український державний інститут з проектування об`єктів дорожнього господарства «УКРДІПРОДОР» є структурним підрозділом Державного підприємства - Український державний інститут з проектування об`єктів дорожнього господарства «УКРДІПРОДОР», а тому ДП «УКРДІПРОДОР» є належним відповідачем у даній справі. З 17.09.2019 по 31.10.2024 позивач працювала у Чернігівський ВКП ДП «Укрдіпродор» на посаді головного бухгалтера, що підтверджується записами у трудовій книжці (а.с. 7). 22 жовтня 2024 року позивач звернулася до керівника Чернігівського ВКП ДП «Укрдіпродор» із заявою про звільнення з посади головного бухгалтера (а.с. 5). Наказом ДП «Укрдіпродор» від 22 жовтня 2024 року № 100-К [PERSON] звільнено з роботи з 31 жовтня 2024 року з посади головного бухгалтера Чернігівського відділу комплексного проектування ДП «Укрдіпродор» за угодою сторін відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України (а.с. 5). На підставі цього наказу ДП «Укрдіпродор» Чернігівський відділ комплексного проектування видав наказ від 31 жовтня 2024 року № 6-ОС про звільнення [PERSON] (а.с. 6). Відповідно до довідки Чернігівського ВКП ДП «Укрдіпродор» від 31 жовтня 2024 року № 99, у жовтні 2024 року [PERSON] проведено розрахунок при звільненні, а саме виплачено: оклад за 10 робочих днів 7413,04 грн; індексація доходів 172,91 грн; компенсація за невикористану відпустку: за 61 календарних днів 48357,14 грн, а також за 6 календарних днів 5585,58 грн. Заборгованість за підприємством складає 163746,96 грн (а.с. 8). Такі ж самі відомості відображені у розрахунковому листі позивача за жовтень 2024 року (а.с. 9). Відовідно до ч. 1 ст. 115 Кодексу законів про працю України (далі- КЗпП України) та ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №\~821/1083/17 зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). У порушення вимог ст. 47, ст. 116 КЗпП України виплату підтверджених довідкою підприємства та розрахунковим листом сум, що належать позивачу при звільненні відповідачем не було здійснено, що не спростовано, ані відповідачем, доказів на підтвердження виплати позивачу заробітної плати, що належать йому при звільненні з роботи, не надав. Статтею 117 цього Кодексу встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у справі № 6-64цс13, згідно із ч.1\~ст.117 КЗпП України\~в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у\~ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої\~ст. 117 КЗпП України. Як вбачається із роз`яснень даних у п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117\~КЗпП\~України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Відповідно до Постанови КМУ від 8 лютого 1995 р. N 100 «у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Час затримки розрахунку при звільненні вираховується кількістю робочих днів з 01 листопада 2024 року (наступного дня після звільнення позивача) до 27 лютого 2025 року включно (по день винесення рішення суду 27.02.2025 року). За даний період було 85 робочих днів, які множаться на встановлену судом середньоденну заробітну плату за два останні місяці перед звільненням, і яка становила 775 гривень і середній заробіток за час затримки розрахунку складає (775*85) 65875 гривень 00 копійок. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 2034 грн. 12 коп. за вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі та 1211 грн. 20 коп. за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, а всього 3245 грн. 32 коп.

Outcome: approved