Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася з позовом до відповідача [PERSON] про поділ майна подружжя шляхом стягнення грошової компенсації за право власності на\~частку у\~праві спільної сумісної власності.\~ Позивач свої вимоги мотивує тим, що 18.09.2014 р. [PERSON] , уклала шлюб з відповідачем [PERSON] , про що 18.09.2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Суворовському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції було складено відповідний актовий запис № 1523, та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 18.09.2014 р. У шлюбі у сторін [INFO] народився син [PERSON] . Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21 квітня 2021 року у цивільній справі № 495/7562/20 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 18.09.2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Суворовському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 1523 від 18.09.2014 р., свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане 18.09.2014 р. Перебуваючи в шлюбі , 20 червня 2019 року відповідач [PERSON] уклав договір купівлі-продажу майнових прав з товариством з обмеженою відповідальністю «Будмарин», відповідно до якого останнє зобов`язується забезпечити будівництво будинку під будівельним номером [ADDRESS] , його введення в експлуатацію та після оформлення та реєстрації права власності фонду на об`єкт, передати квартиру у власність інвестора [PERSON] в порядку, що встановлений договором. Інвестор зобов`язується забезпечити інвестування об`єкта шляхом здійснення інвестиційних внесків (попередньої оплати вартості об`єкта) на умовах, в обсягах та в строки, що передбачені цим договором. Як зазначає\~позивачка,\~25\~квітня 2020\~року [PERSON] ,\~без її\~згоди, уклав з [PERSON] договір переуступки права вимоги по Договору купівлі-продажу майнових прав №3.9.10 від 20 червня 2019 року. Відповідно договору від 20 червня 2019 року, відповідач сплатив 26247, 11 доларів США за будівництво квартири вищезазначеної квартири і оскільки сплачені грошові кошти є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, їй слід компенсувати половину зазначеної суми в розмірі 13123, 55 доларів США. Враховуючи зазначене позивачка просила задовольнити її позовні вимоги. 28 серпня 2024 р. (а.с. 74) провадження по справі відкрито та призначено справу до розгляду у порядку загального позовного провадження. 07.05.2024 р. ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд по суті позовних вимог. \~ Під час судового розгляду адвокат Тищенко В.А. надав заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивачки, позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача адвокат Верхола І.О. надав заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності відповідача, позовні вимоги не визнав та наполягав на залишенні їх без задоволення. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] , виходячи з наступного.\~ Судом встановлено наступне. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ( стаття 60 СК України). Конструкція нормистатті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) зроблено висновок, що «устатті 60 СК Українизакріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить істаття 368 ЦК України. Частиною першоюстатті 70 СК Українивстановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». При цьому, суд виходить з того, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18), а також у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2022 року у справі № 676/4308/21 (провадження № 61-7301св22). У разі, якщо спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні. Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2022 року у справі № 330/1569/19. В судовому засіданні встановлено, що кошти в сумі 26247, 11 доларів США відповідно до умов договору 20 червня 2019 року внесено відповідачем за будівництво квартири [ADDRESS] , який на теперішній час введений в експлуатацію, після чого право власності на квартиру було зареєстровано за відповідачем. Також судовому засіданні встановлено, і це не заперечується сторонами, що спірна квартира інвестована та в подальшому у шлюбі з позивачкою була зареєстрована на ім`я відповідача [PERSON] , тобто спірна квартира придбана за відповідним договором в період шлюбу з позивачкою, і тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 69, ч. 1 ст. 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного кодексу України та статті 372 Цивільного кодексу України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина друга статті 71 СК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четвертастатті 263 ЦПК України). Згідно з частинами другою, четвертою, п`ятою статті 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У\~постанові від\~08.02.2022 у\~справі №\~209/3085/20\~Велика Палата\~Верховного Суду зауважила, що\~приписи ч. 4, 5 ст.\~71 СК і\~ст.\~365 ЦК з\~урахуванням принципу розумності (п.\~6 ч.\~1 ст.\~3 ЦК) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на\~депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із\~подружжя чи\~колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі ст.\~365 ЦК заявив вимогу про припинення права відповідача на\~частку у\~спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із\~подружжя чи\~колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не\~ заявив (а\~вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її\~у власність відповідача та\~стягнення з\~нього грошової компенсації замість частки позивача у\~праві спільної сумісної власності на\~цю річ), то\~підстави для\~внесення ним відповідної суми коштів на\~депозитний рахунок суду відсутні. Крім\~того, у\~цій постанові Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що\~вимога позивача про стягнення з\~відповідача грошової компенсації замість частки позивача у\~праві спільної сумісної власності на\~майно подружжя не\~породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на\~депозитний рахунок суду. Також Велика Палата Верховного Суду зазначила, що\~згода відповідача на\~виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на\~частку у\~праві спільної сумісної власності припиняється, не\~є обов`язковою. За\~змістом ч. 4 ст.\~71 СК згоду на\~отримання такої компенсації замість частки у\~праві спільної сумісної власності на\~майно при його поділі має надати той із\~подружжя, на\~чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з\~приписом ч. 2 ст.\~364 ЦК , за\~змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на\~ одержання від\~інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у\~неподільній речі. 06 квітня 2023 року Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи\~№ 199/291/21, провадження № 61-932св22 (ЄДРСРУ № 110231642) вказав, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Отже,\~вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості\~на час розгляду справи. Такої ж думки притримується Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 08 травня 2023 року у справі\~№ 753/1902/21, провадження № 61-12953 св 22 (ЄДРСРУ № 110692440). Сторонами не надавалося суду жодних належних та допустимих доказів ринкової вартості спірної квартири станом на час розгляду справи. Окрім того, сторони по справі на момент розгляду справи в суді не заявляли клопотання про призначення судової будівельної експертизи для з`ясування можливості поділити в натурі та визначення вартості спірного майна. У зв`язку з чим, суд розглядає справу та приймає рішення на підставі доказів, які маються в матеріалах справи. У зв`язку з відсутністю в матеріалах справи належних та допустимих доказів актуальної ринкової вартості спірного майна, суд об`єктивно позбавлений можливості з`ясувати питання обґрунтованості суми позовних вимог позивачки [PERSON] . Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених\~ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. Згідно з частиною 1\~статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1\~ст.80 ЦПК України). Згідно із частиною 6\~статті 81 ЦПК України\~доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положеннями статей\~12,\~81 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 1\~статті 89 ЦПК України\~визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що всупереч вимог процесуального закону позивачем не представлено суду доказів дійсної ринкової вартості спільного сумісного майна подружжя, суд приходить до висновку про безпідставність, необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, в зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed