Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-23 00:00:00

Позивач за первісним позовом [PERSON] в червні 2024 року звернулася з позовом до відповідача [PERSON] про поділ майна подружжя. [PERSON] свої вимоги мотивує тим, що 28 січня 2012 року між сторонами був зареєстрований шлюб, про що складено відповідний актовий запис за №88. За рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23.11.2017 року по цивільній справі №522/7595/17 за позовом відповідача про розірвання шлюбу, шлюб було розірвано. За час шлюбу сторонами було набуто за спільні кошти подружжя: - квартиру під [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 24.06.2015 року. Враховуючи, що спірне нерухоме майно було набуто сторонами за час перебування у зареєстрованому шлюбі, а відтак у відповідності до ст.ст. 60, 61 Сімейного кодексу України є спільним сумісним майном та підлягає поділу між сторонами по справі у рівних частках, згідно ст.ст. 70, 71 СК України. Враховуючи зазначене позивачка за первісним позовом просила задовольнити її позовні вимоги. До суду 05 серпня 2024 року подано зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позивач за зустрічним позовом свої позовні вимоги обґрунтував тим, що дійсно, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2017 року (суддя: Домусчі Л.В.; справа № 522/7595/17) позовні вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу задоволені, а шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі Одеського міського управління юстиції, про що 28.01.2012 року був зроблений, актовий запис №88, розірвано. Під час перебування у шлюбі відповідачем набуте наступне майно: 1. Транспортний засіб типу загальний легковий хетчбек-В, марки «NISSAN», модель «LEAF», 2013 року випуску, номерний знак [NUMBER] , VIN: [NUMBER] ; вага: 1902 кг, білого кольору. 2. Квартира, об`єкт житлової нерухомості, загальною площею (кв.м.): 41,1, житлова площа (кв.м.): 16,2, квартира складається з однієї житлової кімнати та знаходиться за адресою: [ADDRESS] (Реєстраційний номер нерухомого майна: 859981251227). Під час перебування у шлюбі позивачем набуте наступне майно: 1. Квартира, об`єкт житлової нерухомості, загальною площею (кв.м.): 75,4, житлова площа (кв.м.): 41,4, квартира складається з двох кімнат та знаходиться за адресою: [ADDRESS] (Реєстраційний номер нерухомого майна: 665778351101). Зазначений автомобіль, був придбаний за час шлюбу, то він є спільною сумісною власністю позивача та відповідача. Позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення автомобіля, однак, відповідач повідомив, що відповідно до договору купівлі-продажу відчужив спірний автомобіль. Позивач згоди на відчуження автомобіля не надавав, і вважає його спільною сумісною власністю подружжя, отримані кошти з відчуженого майна були використані не в інтересах сім`ї. Дана обставина підтверджує що даний правочин був відповідачем вчинений свідомо аби запобігти в подальшому розподілу між подружжям вказаного майна, що порушує його права на вказаний автомобіль. Спірна квартира, загальною площею (кв.м.): 75,4, житлова площа (кв.м.): 41,4, квартира складається з двох кімнат та знаходиться за адресою: [ADDRESS] (Реєстраційний номер нерухомого майна: 665778351101), була придбана за час шлюбу, то вона є спільною сумісною власністю позивача та відповідача. З урахуванням змісту ч. 1 ст. 70 СК України позивач має право на 1/2 частку двокімнатної квартири та має право на визначення ідеальної частки у розмірі 1/2, у праві спільної сумісної власності подружжя. Запис про право власності позивача на двокімнатну квартиру було здійснено на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 24.06.2015 року. Інша квартира, загальною площею (кв.м.): 41,1, житлова площа (кв.м.): 16,2, квартира складається з однієї житлової кімнати та знаходиться за адресою: [ADDRESS] (Реєстраційний номер нерухомого майна: 859981251227), була придбана за час шлюбу, то вона є спільною сумісною власністю позивача та відповідача. Крім того, позивач за зустрічним позовом зазначив, що відповідач здійснила незаконне проникнення до квартири, об`єкт житлової нерухомості, загальною площею (кв.м.): 75,4, житлова площа (кв.м.): 41,4, квартира складається з двох кімнат та знаходиться за адресою: [ADDRESS] (Реєстраційний номер нерухомого майна: 665778351101), яка належить позивачу та змінила замки, унеможлививши доступ позивача до належного йому на праві власності житлового приміщення. Враховуючи зазначене позивач за зустрічним позовом просив задовольнити його позовні вимоги. На адресу суду 07 червня 2024 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. 25 червня 2024 року (а.с.30) провадження по справі відкрито та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. 23 серпня 2024 року стороною відповідача подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності. Відповідач зазначив, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. З урахуванням того, що від моменту розірвання шлюбу, на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2017 року ( справа № 522/7595/17), до моменту звернення [PERSON] до [PERSON] на адресу Суворовського районного суду м. Одеси з позовом про поділ майна подружжя, у червні 2024 року, минуло вже більше шести років, то і строк позовної давності було пропущено позивачем. До суду 05 серпня 2024 року подано зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Ухвалою суду від 03 жовтня 2024 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] . (а.с. 33, 34). 22 жовтня 2024 року стороною відповідача за зустрічним позовом подано відзив на позовну заяву. Відповідач за зустрічним позовом просила при проголошенні рішення відступити від рівності часток при поділі спільного майна та визнати право власності на 1/3 частку спірних квартир за [PERSON] . Підстава хвороба їх спільної дитини, [PERSON] , [INFO] , - дитячий аутизм ICD [NUMBER] , що потребує дороговартістного постійного лікування. Ухвалою суду від 24 лютого 2025 року закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд по суті позову. Сторони в судове засідання не прибули, про розгляд справи повідомлялись належним чином, причин неявки суду не сповістили та з клопотанням про відкладення розгляду справи не звертались. Від представника позивача за зустрічним позовом адвоката Хрипко М. Ю. надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги за зустрічним позовом підтримав та просив відмовити у задоволенні первісного позову, застосувавши строки позовної давності до спірних правовідносин. Щодо неявки сторони позивача за первісним позовом суд зазначає наступне. Верховний Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Викладене свідчить про можливість вирішення справи у відсутності позивача за первісним позовом. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні первісних позовних вимог [PERSON] та відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] , виходячи з наступного.\~ Судом встановлено наступне. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Конструкція нормистатті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) зроблено висновок, що «устатті 60 СК Українизакріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить істаття 368 ЦК України. Частиною першоюстатті 70 СК Українивстановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». При цьому, суд виходить з того, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18), а також у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2022 року у справі № 676/4308/21 (провадження № 61-7301св22). У разі, якщо спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні. Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2022 року у справі № 330/1569/19. В судовому засіданні встановлено, що 28 січня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, про що складено відповідний актовий запис за №88. (а.с. 15). За час перебування у шлюбі, сторони набули деяке рухоме та нерухоме майно. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2017 року ( справа № 522/7595/17) позовні вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу задоволені, а шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі Одеського міського управління юстиції, про що 28.01.2012 року був зроблений, актовий запис №88, розірвано. (а.с. 21,22). За ч. 1 ст. 69 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК). Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч. 9 ст. 7 СК). До вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених ч. 2 ст. 72, ч. 2 ст. 129, ч. 3 ст. 138, ч. 3 ст. 139 СК. У випадках, передбачених ч. 1 ст. 20 СК, позовна давність застосовується судом відповідно до ЦК, якщо інше не передбачено цим Кодексом (ч. 1, 2 ст. 20 СК). Позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один зі співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ст. 72 СК). Відповідно до ст. 253 ЦК перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно зі ст. 256 ЦК позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права чи інтересу. Загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 261 ЦК, установлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З урахуванням того, що від моменту розірвання шлюбу, на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2017 року ( справа № 522/7595/17), до моменту звернення [PERSON] до [PERSON] на адресу Суворовського районного суду м. Одеси з позовом про поділ майна подружжя, у червні 2024 року, минуло вже більше шести років, то і строк позовної давності було пропущено позивачем. Сплив позовної давності, про яку заявлено стороною у спорі, є самостійною підставою для відмови у позові. Таким чином, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] . Щодо позовних вимог за зустрічною позовною заявою [PERSON] , суд також відмовляє у задоволенні позову, виходячи з наступного. Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Згідно із частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Позивач за зустрічним позовом або його представник-адвокат Хрипко М. Ю. не звертались до суду в порядку ст. 84 ЦПК України про витребування доказів, а саме доказів належності спірного рухомого та нерухомого майна за позивачем/відповідачем, задля встановлення повного кола осіб та рішення по зазначеній справі може вплинути на права та обов`язки таких осіб. Частиною 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що всупереч вимог процесуального закону позивачем за зустрічним позовом не представлено суду належних та допустимих доказів в підтвердження позовних вимог, суд приходить до висновку про безпідставність, необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, в зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити. Таким чином, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, як за первісним позовом так і за зустрічним. Оскільки всі позовні вимоги залишені без задоволення, судові витрати у вигляді судового збору та витрат на правничу допомогу залишаються за сторонами та стягненню зі сторін не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed