Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-26 00:00:00

В січні 2025 року [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] про зміну розміру, або звільнення від сплати аліментів ( а. с. 1-4 ). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.01.2025 ( а. с. 19-20 ) головуючим суддею визначено Орєхова О.І. та матеріали передані для розгляду. Ухвалою судді від 27.01.2025 позовна заява [PERSON] до [PERSON] була залишена без руху ( а. с. 24-25 ). 29.01.2025 за вх. № 5321 судом отримано заяву про усунення недоліків з позовною заявою ( нова редакція ) з додатками ( а. с. 27-32, 33-51 ). Позовна заява ( нова редакція ) про зменшення розміру аліментів, отримана від Андрійчук Ірина Василівна, яка діє в інтересах [PERSON] до [PERSON] мотивована тим, що 17.11.2023 рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у справі № 357/10016/23 розірвано шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 17.08.2023 року і до досягнення дитиною повноліття. Варто зазначити, що [INFO] народилася донька - [PERSON] . Тому на утриманні у [PERSON] на даний час перебуває цивільна дружина [PERSON] , яка знаходиться у декретній відпустці та неповнолітня донька, тому сплата аліментів у розмірі 1/4 від доходу [PERSON] для останнього є завеликою та надмірною, що може призвести до виникнення заборгованості зі сплати аліментів. Тому, вважають справедливою та достатньою суму аліментів, які підлягають сплаті [PERSON] на утримання свого неповнолітнього сина у розмірі 1/6 частки від доходу [PERSON] . Просила суд зменшити розмір стягнення аліментів встановленого рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 листопада 2023 року та стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини: [PERSON] , [INFO] , у частці 1/6 від усіх видів заробітку (доходів) [PERSON] , але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з дня набрання рішення суду законної сили і до повноліття дитини. За відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу. Якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи відповідача ( ч.1 ст. 187 ЦПК України ). Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. Суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру ( ч. 8 ст. 187 ЦПК України ). Згідно відповіді № 1077719 від 30.01.2025 з Єдиного державного демографічного реєстру, сформованого засобами підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» за запитом судді стосовно визначення підсудності, [PERSON] , [INFO] з 30.01.2002 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ( а. с. 52 ). З матеріалів справи вбачається, що позивачем пред`явлено позов до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у відповідності до вимог ч. 1 ст. 27 ЦПК України, що узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 29.10.2020 року у справі № 263/14171/19. Ухвалою судді від 31 січня 2025 року прийнято позовну заяву до провадження та відкрито провадження у даній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням ( викликом сторін ). Призначено судове засідання у справі на 27.02.2025 ( а. с. 53-54 ). Ухвалою суду від 06.02.2025 задоволено заяву [PERSON] про участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів ( а. с.61-62 ). 17.02.2025 за вх. № 8689 судом отримано від представника [PERSON] - адвоката Коннової Н.І. відзив на позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про зменшення розміру аліментів ( а. с. 64-64 ). Відзив обґрунтований наступним. В своїй позовній заяві, як на підставу зменшення розміру аліментів позивач посилається на народження ще однієї дитини [PERSON] і в свідоцтві про народження цієї дитини він зазначений батьком. Слід звернути увагу, що матір`ю дівчинки [PERSON] є [PERSON] , тобто особа з якою позивач даже не одружений. Сам по собі факт народження цієї дитини, не є підставою для зменшення розміру аліментів, оскільки даний факт не свідчить про те, що у позивача змінився матеріальний стан наскільки, що унеможливлює сплачувати аліменти на користь відповідачки для утримання його ж дитини [PERSON] , [INFO] . В своїй позовній заяві позивач посилається на позиції Верховного Суду викладених у постановах: від 14 грудня 2022 р. у справі № 727/1599/22, від 10 жовтня 2023 р. у справі № 682/2454/22, від 19.06.2024 р. у справі № 686/22677/23. Однак слід звернути увагу, що після цього Верховний Суд сформував нову позицію у справі №688/4308/23 від 22 липня 2024 р. відповідно до якої зменшення розміру аліментів у зв`язку з тим, що позивач має на утримані дітей, які народилися в іншому шлюбі, а також дружину, без доведення погіршення майнового становища, самі по собі не є підставою для зменшення розміру аліментів. Наразі позивач даже не вказує та не доводить, що дитина [PERSON] народжена від іншої жінки, перебуває на його утриманні, чи зареєстрована разом з ним. На відміну від цього, відповідачка стверджує, що син [PERSON] потребує належного матеріального утримання, яке вона самостійно не може забезпечити, з огляду на наступне: Після виповнення дитині 3 роки, вона пішла працювати у ФОП [PERSON] м. Біла Церква баристою з щомісячною заробітною платньою 8100 грн. Даних коштів їй не достатньо на утримання сина, оскільки останній є дуже хворобливою дитиною, що підтверджується: Консультативним висновком ДУ «Центру кардіології та кардіохірургії МОЗ України» від 14.12.2024, відповідно до якого дитині діагностовано- відкрите овальне вікно в серці, що також підтверджується ехокардіографічним обстеженням дитини лікарем ДУ «Центру кардіології та кардіохірургії МОЗ України», картою ехокардіологічного обстеження медичного центру «Беладент», протоколом ультразвукового дослідження серця Клініки ЦСМ м. Біла Церква. Результатами функціонального дослідження лікарем лікарні Доктор Оптика, де дитині діагностовано вірусний кон`юнктивіт, а також виписаний рецепт на окуляри. Роздруківками звернень до лікаря-педіатра, відповідно до яких дитині діагностовано вірусні та інфекційні захворювання верхніх дихальних шляхів. Дитина хворіє дуже часто, оскільки звернень до лікаря в період з 2023 р. по початок 2025 р. було аж 22 звернення. Окрім того, оскільки дитина часто хворіє, що потребує підвищених матеріальних затрат на ліки. Крім цього дитина не може вільно відвідувати та вільно перебувати в дитячому садочку, що пов`язано з «Тривогами» воєнного стану, що зобов`язують вихователів даже під час днівного сну, будити дітей, одягати та спускатися з ними до бомбосховища, що викликає в дитини з урахуванням її трирічного віку підвищену реакцію та стрес. А тому з кожною такою «Тривогою», мама - відповідачка по справі, вимушена бігти до дитячого садочку та забирати дитину, щоби бути з дитиною і лише це заспокоює дитину. І саме ця ситуація унеможливлює відповідачці знайти більш оплачувану роботу, оскільки підприємство на якому вона зараз працює, знаходиться біля садочка, в який ходить дитина. Тому, просила відмовити в повному обсязі в задоволенні даного позову. Додано до відзиву відповідні довідки, консультативні висновки, обстеження тощо ( а. с. 66-93 ). 26.02.2025 за вх. №\~ 10650 судом отримано від представника позивача клопотання по долучення доказів, а саме: довідку про доходи [PERSON] , довідку про доходи [PERSON] та довідку про склад сім`ї. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви ( ч. 2 ст. 83 ЦПК України ). Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 83 ЦПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї ( ч. 8 ст. 83 ЦПК України ). Враховуючи те, що позивач ( представник ) звертаючись до суду з даним позовом, не додали вищевказані докази, письмово не повідомляли суд про неможливість подати у встановлений законом строк з об`єктивних причин довідку про доходи [PERSON] , довідку про доходи [PERSON] та довідку про склад сім`ї, сторона позивача не зверталася до суду з відповідним клопотанням про поважність не подання доказів та не просила встановити додатковий строк для подання вказаних доказів, суд враховуючи вимоги ч. 8 ст. 83 ЦПК України не приймає їх до розгляду. В судове засідання сторони не з`явились. 27.02.2025 за вх. № 10926\~ судом отримано від представника [PERSON] адвоката Андрійчук І.В. заяву, в якій просила провести судове засідання, призначене на 227.02.2025 об 14:00 год. за її відсутності у зв`язку з сімейними обставинами. 27.02.2025 за вх. № 10939 судом отримано від представника [PERSON] адвоката Коннової Н.І. заяву в якій остання просила розгляд справи здійснювати без її участі та участі відповідача. В задоволенні позову просила відмовити в повному обсязі. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів ( ч. 3 ст. 211 ЦПК України ). Фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється ( ч. 2 ст. 247 ЦПК України ). В свою чергу, сторони по справі скористувалися вимогами ч. 3 ст. 211 ЦПК України. Тому, суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутності учасників справи, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року. В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні». Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 листопада 2023 року було розірвано. Після розірвання шлюбу позивачу присвоєно дошлюбне прізвище « [PERSON] » ( а. с. 47-45 ). Вказаним судовим рішенням, одночасно, стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4\~ частини від усіх видів заробітку ( доходу ), але не менше 50% прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 17.08.2023 року і до досягнення дитиною повноліття. 26 грудня 2023 року старшим державним виконавцем Білоцерківського відділу ДВС у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрайонного управління Міністерства\~ юстиції ( м. Київ ) Шаповал Анастасією Валентинівною було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ( а. с. 40). Так, підставою для відкриття вказаного виконавчого провадження, слугував виконавчий лист № 2/357/2791/23, виданий 19.12.2023 Білоцерківським міськрайонним судом Київської області\~ щодо стягнення з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4\~ частини від усіх видів заробітку ( доходу ), але не менше 50% прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 17.08.2023 року і до досягнення дитиною повноліття. З зазначеного вище вбачається, що заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 листопада 2023 року набрало законної сили. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом ( ч. 4 ст. 82 ЦПК України ). З матеріалів справи вбачається, що [INFO] народилась [PERSON] , батьками якої вказані у свідоцтві про народження [PERSON] та [PERSON] ( а. с. 47 ). Звертаючись до суду з вищевказаними позовними вимогами про зменшення розміру аліментів, позивач зазначав, що на його утриманні на даний час перебуває цивільна дружина [PERSON] , яка знаходиться у декретній відпустці та неповнолітня донька, тому сплата аліментів у розмірі 1/4 від його доходу є завеликою та надмірною, що може призвести до виникнення заборгованості зі сплати аліментів, тому вважає справедливою та достатньою суму аліментів, які підлягають сплаті ним на утримання свого неповнолітнього сина у розмірі 1/6 частки. Відповідно ч.ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України закріплений конституційний обов`язок батьків утримувати своїх дітей. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Згідно ст. 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю того з батьків, на ім`я кого вони виплачуються, і мають використовуватися за цільовим призначенням. Статтею 180 Сімейного кодексу України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно\~ ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти ) присуджуються у\~ частці\~ від\~ доходу її матері, батька або в твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення, тощо. Аналогічне роз`яснення щодо обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, надане судам Пленумом Верховного Суду України в абз. 3 п. 17 Постанови "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" № 3 від 15 травня 2006 року. Згідно з ч. 1 ст. 192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. При цьому, для збільшення чи зменшення розміру аліментів достатньо хоча б однієї із вказаних обставин. Пункт 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснює, що відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч. 2 ст. 182 СК України). Положення статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» зазначають: кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Враховуючи зміст ст. ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із погіршенням матеріального становища платника аліментів, останній може подати до суду заяву про зменшення розміру аліментів. Таким чином, за наявності відповідних обставин, батько дитини може подати до суду заяву про зменшення розміру аліментів. Слід зазначити, що Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Верховний Суд України в постанові від 05 лютого 2014 року в справі №6-143цс13 дійшов висновку, що з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна-розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Аналіз вказаних норм свідчить, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Доведення саме вказаних обставин є підставою для перегляду визначеного судом розміру аліментів, у тому числі, і шляхом зміни способу їх стягнення. Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 липня 2019 року, справа № 415/4386/16-ц, провадження № 61-21056св18. Частиною 4 статті 273 ЦПК України передбачено, що якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Позовні вимоги позивача про зміну розміру стягнення аліментів ґрунтуються на тому, що на його утримання перебуває двоє осіб, окрім сина [PERSON] , [INFO] від шлюбу з відповідачем, на якого стягуються аліменти, ще дитина [PERSON] , [INFO] та цивільна дружина [PERSON] . Отже, зміна сімейного стану позивача, а саме народження інших дітей/дитини без підтвердження погіршення його матеріального становища, не є безумовною підставою для зміни розміру аліментів, оскільки батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою. Дана правова позиція міститься в постанові Верховного суду від 16 вересня 2020 р. у справі № 565/2017/19. Також, у постанові від 28.05.2021 року, справа № 715/2073/20 Верховний Суд вказав: «Судовим наказом Глибоцького районного суду Чернівецької області від 15 червня 2020 року у справі № 715/1188/20 з нього на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА З, ІНФОРМАЦІЯ !, у розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи із 01 червня 2020 року до досягнення дитиною повноліття. Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що відповідно до судового наказу Глибоцького районного суду Чернівецької області від 15 червня 2020 року у справі № 715/1188/20 розмір аліментів відповідає вимогам сімейного законодавства, а його зменшення у зв`язку з тим, що позивач має на утриманні двох дітей, без доведення погіршення його майнового становища, не буде спрямовано на належне забезпечення дитини від шлюбу з ОСОБА 2 - дочки ОСОБА З, [INFO], та суперечитиме її інтересам. Таким чином, суд апеляційної інстанції, встановивши всі фактичні обставини справи та дослідивши зібрані у справі докази, прийшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову ОСОБА1, оскільки належними та допустимими доказами позивачем не підтверджено погіршення його майнового стану, а зміна його сімейного стану - народження другої дитини від іншого шлюбу, не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів. Наведене узгоджується із правовими позиціями неодноразово викладеними Верховним судом у аналогічній категорії справ (зокрема постанови ВС від 03.06.2020 року по справі № 760/9783/18-ц, від 28 травня 2021 року у справі № 715/2073/20). Відповідно до постанови Верховного Суду у справі № 565/2071/19: «Суди у порушення вищевказаних вимог закону не звернули уваги на те, що зміна сімейного стану позивача, а саме народження ІНФОРМАЦІЯ 2 дитини - ОСОБА 6, не є безумовною підставою для зміни розміру аліментів. Таким чином, суди у порушення зазначених вище вимог закону не врахували те, що ОСОБА1 належними та допустимими доказами не підтверджено погіршення його майнового стану, у тому числі, у зв`язку з народженням дитини від іншого шлюбу, а навпаки судами було встановлено збільшення доходів останнього. Крім того, батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою. Верховний Суд звертає увагу на те, що відповідно до рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 25 квітня 2016 року розмір аліментів відповідає вимогам сімейного законодавства, а його зменшення у зв`язку з тим, що позивач має на утриманні малолітню дитину - [PERSON], ІНФОРМАЦІЯ З, без підтвердження погіршення його матеріального становища, не буде спрямовано на належне забезпечення дитини - ОСОБА 5, ІНФОРМАЦІЯ 1, та суперечитиме її інтересам». Такі висновки ВС щодо необхідності доводити сам факт погіршення майнового стану, а не просто факт народження нової дитини у платника аліментів, а також те, що батьки не можуть компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою підтримуються й судовою практикою у 2023 році. Саме такої позиції дотримується і Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 10 квітня 2024 року у справі № 351/1971/23 (провадження № 61-2180св24 ). Стосовно посилань позивача ( представника ), що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів, що викладено у постановах Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 727/1599/22 (провадження № 61-7814св22), від 10 жовтня 2023 року у справі № 682/2454/22 (провадження № 61-10748 св 23) та від 19.06.2024 року у справі № 686/22677/23, то з цього приводу суд зазначає про наступне. Так, суд звертає увагу, що після вищевказаних позицій на які посилався позивач, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду ( судді Луспеник Д.Д. (суддя-доповідач), Гулько Б.І., Коломієць Г.В. ) сформував нову позицію у справі №688/4308/23 від 22 липня 2024 року відповідно до якої зменшення розміру аліментів у зв`язку з тим, що позивач має на утримані дітей, які народилися в іншому шлюбі, а також дружину, без доведення погіршення майнового становища, самі по собі не є підставою для зменшення розміру аліментів. Аналогічні за змістом висновки викладено у постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 760/9783/18-ц (провадження 61-702св19), від 16 вересня 2020 року у справі № 565/2071/19 (провадження № 61-9460св20), від 28 травня 2021 року у справі № 715/2073/20 (провадження № 61-1031св21), від 03 липня 2024 року у справі № 552/2073/23 (провадження № 61-1193св24). В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду ( судді Луспеника Д.Д., Воробйової І.А., Гулька Б.І. (суддя-доповідач), Коломієць Г.В., Лідовця Р.А. ) від 16 вересня 2020 року, справа № 565/2071/19 (провадження № 61-9460 св 20) вказано, що суди у порушення зазначених вище вимог закону не врахували те, що [PERSON] належними та допустимими доказами не підтверджено погіршення його майнового стану, у тому числі, у зв`язку з народженням дитини від іншого шлюбу, а навпаки судами було встановлено збільшення доходів останнього. Крім того, батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою. Верховний Суд звертає увагу на те, що відповідно до рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 25 квітня 2016 року розмір аліментів відповідає вимогам сімейного законодавства, а його зменшення у зв`язку з тим, що позивач має на утриманні малолітню дитину - [PERSON], [INFO], без підтвердження погіршення його матеріального становища, не буде спрямовано на належне забезпечення дитини - [PERSON] , [INFO] , та суперечитиме її інтересам. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду\~ при розгляді справи № 755/10947/17 зазначила, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду. Слід зазначити, що єдність судової практики відіграє надважливу роль у забезпеченні однакового правозастосування в цивільному судочинстві, що сприяє правовій визначеності та передбачуваності стосовно вирішення спірних ситуацій для учасників судового процесу. З цього приводу у Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що, визнаючи повноваження судді тлумачити закон, слід пам`ятати також і про обов`язок судді сприяти юридичній визначеності, яка гарантує передбачуваність змісту та застосування юридичних норм, сприяючи тим самим забезпеченню високоякісної судової системи. При цьому слушною видається думка [PERSON] , який зазначив, що забезпечуючи єдність судової практики, Верховний Суд має стежити за тим, щоб не була вихолощена сама суть доступу до правосуддя. Завданням Верховного Суду є вироблення правової традиції, згідно з якою безмотивне, неаргументоване відступлення від свого ж правового висновку є неможливим; це забезпечить стабільність судової практики, авторитет Верховного Суду, а отже, й судової влади в цілому («Завдання Верховного Суду як суду касаційної інстанції». Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Таким чином, враховуючи вищезазначене та висновки Верховного Суду, викладені в останніх правових позиціях ( 22 липня 2024 року ), суд приходить до висновку, що позивачемналежними та допустимими доказами не підтверджено погіршення його майнового стану, у тому числі, у зв`язку з народженням дитини. Суд звертає увагу, що відповідно до заочного рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17.11.2023 розмір аліментів відповідає вимогам сімейного законодавства, а його зменшення у зв`язку з тим, що позивач має на утриманні малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , без підтвердження погіршення його матеріального становища, не буде спрямовано на належне забезпечення дитини [PERSON] , [INFO] , та суперечитиме її інтересам. Крім того, батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно\~ з іншою. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі № 715/2073/20. Не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи і твердження позивача, що на його утриманні знаходиться цивільна дружина [PERSON] , яка знаходиться у декретній відпустці, про що зазначено останнім у позовній заяві, оскільки з боку позивача не надано жодного належного та допустимого доказу зазначеному, що дійсно [PERSON] перебуває на його утриманні. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій ( ч. 4 ст. 12 ЦПК України ). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги. Важливо також наголосити, що судова практика містить висновки і щодо того, що факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини (відповідний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі №755/14148/18, від 09 вересня 2021 року у справі № 554/3355/20). Вказаної позиції дотримується Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 23 грудня 2019 року у справі № 344/10971/16-ц, провадження № 61-46794св18. Так, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Отже, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку саме в інтересах дитини. Такої позиції дотримується Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 20 грудня 2021 року у справі № 681/15/21, провадження № 61-15542св21. Висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18 (провадження 61-22317св19) зводяться до того, що інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів. Відповідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з врахуванням досліджених обставин справи та останні позиції викладені в постановах Верховного Суду, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі. Частиною 1 статті 131 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. п. 1, 2 ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача. У разі відмови в позові - на позивача. Так, звертаючись до суду з даним позовом, позивач був звільнений від сплати судового збору, оскільки є учасником бойових дій, про що було додано посвідчення, серія [NUMBER] від 05.09.2017 ( а. с. 12-13). Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України ( ч. 6 ст. 141 ЦПК України ). Оскільки позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, судові витрати компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed