Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-19 00:00:00

Представник позивача у вересні 2023 року звернувся до суду з даним позовом до відповідачів, в якому просив: визнати автомобіль VOLKSWAGEN, реєстраційний номер [NUMBER] , спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] і [PERSON] та припинити такий режим щодо нього, виділивши його відповідачу [PERSON] ; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 23.02.2023 вказаного транспортного засобу і стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за половину частки ринкової вартості автомобіля. В обґрунтування позовних вимог адвокат позивача вказував на те, що остання перебувала з [PERSON] , відповідачем І, у зареєстрованому шлюбі, під час якого вони придбали автомобіль VOLKSWAGEN, вартість якого на час звернення до суду складає 278485,46 грн. Без згоди дружини відповідач І у лютому 2023 року зняв з обліку вказаний транспортний засіб та продав його своєму троюрідному брату [PERSON] , відповідачу ІІ. Вважає укладений договір купівлі-продажу автомобіля фіктивним, який не передбачав настання правових наслідків, оскільки колишній чоловік [PERSON] продовжує користуватись транспортним засобом. Окрім того, автомобіль набутий за спільні кошти подружжя [PERSON] та є їх спільною сумісною вартістю, тому неотримання згоди від позивача при його відчуженні є порушення вимог ст.ст.60, 61, 63 СК України і підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного автомобіля відповідно до ст.ст.203, 215 ЦК України. Зазначав,\~що на\~підставі ст.71\~СК України\~суд має\~присудити неподільну\~річ відповідачеві,\~а позивачу\~на підставі\~ст.364\~ЦК України грошову компенсацію вартості її частки у праві спільної сумісної власності на це майно. Представник позивача підтримав позов, просив задовольнити його. Відповідач [PERSON] у відзиві від 24.10.2023 /а.с.50-52/ заперечуючи проти позовних вимог, не заперечив факт придбання автомобіля в період шлюбу, однак посилався на те, що він був придбаний за кошти його матері, а не за спільні кошти подружжя. Вважав, що спірний автомобіль не належить на праві спільної власності подружжя, бо позивачкою не надано суду доказів того, що джерелом його придбання були грошові кошти подружжя. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] , [PERSON] , зазначив, що сам факт придбання спірного майна в період шлюбу не свідчить про його спільну власність подружжя. [PERSON] дійсно продав автомобіль в лютому 2023 року далекому родичу Пантусу без згоди [PERSON] , оскільки вважав його особистою власністю. На підтвердження доказів отримання коштів саме від матері, представник послався на укладені нею у 2016 році договори купівлі-продажу земельних ділянок та будинку. Пояснив, що саме ці кошти мати [PERSON] передала своєму сину, щоб він придбав спірний автомобіль. Позивачем не доведено належними доказами фіктивність укладеного договору продажу транспортного засобу. З визначеною позивачем ціною транспортного засобу не погоджується. Просив відмовити в задоволенні позову. Відповідач [PERSON] у відзиві від 24.10.2023 /а.с.56-58/ заперечуючи проти позовних вимог, посилався на те, що позивачем не доведено належними доказами фіктивність укладеного договору продажу автомобіля. Справді придбав останній у [PERSON] для власного користування. В судовому заданні представник відповідача [PERSON] , [PERSON] , зазначила, що автомобіль набутий [PERSON] законно, а тому він є добросовісним набувачем. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить наступного висновку. Шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя (ст.36 СК України), а майно, набуте ними за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.368 ЦК України). Отже, інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, а законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. За правилом ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, і у разі його поділу їх частки є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст.ст.63, 70 СК України, ст.372 ЦК України). Встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 06.01.2015 (а.с.12) та мають спільну доньку [PERSON] , [INFO] (а.с.15). 16.02.2019\~сторонами було\~придбано автомобіль\~марки VOLKSWAGEN,\~реєстраційний номер\~ [NUMBER] ,\~2009\~року випуску\~(далі\~по тексту Автомобіль), який зареєстрований за [PERSON] (а.с.18) На підставі договору купівлі-продажу №1844/23/3672324 від 23.02.2023, укладеного між відповідачами, [PERSON] та [PERSON] , спірний автомобіль був перереєстрований за [PERSON] (а.с.93-94). За позовом позивача від 03.03.2023 шлюб між сторонами судом був розірваний 02.08.2023 (а.с.13-14). За змістом ст.41 Конституції України, ст.319 ЦК кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (ст.71 СК). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.ч.1,2 ст.71 СК), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч.2 ст.364 ЦК). Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (ст.183 ЦК України). Вартість майна, що підлягає поділу, потрібно визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (дрібним побутовим є такий правочин, який задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість). Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена (ст.65 СК). Норми ч.3 ст.65 СК України передбачають надання згоди іншого з подружжя на відчуження цінної речі у письмовому вигляді, тому наявність такої згоди може бути доведене лише письмовими доказами. Відповідно до ст.369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Відчуження спільного майна відбувається за згодою співвласників, а відчуження частки лише за її наявності (після зміни правового режиму спільного майна подружжя зі спільної сумісної на спільну часткову). В такому разі співвласник вправі самостійно розпорядитися своєю часткою, але з додержанням вимог ст.362 ЦК про переважно право купівлі частки (якщо відчуження частки відбувається на підставі договору купівлі-продажу). Якщо об`єкт належить на праві спільної сумісної власності кільком особам, то право власності кожного із співвласників у спільній сумісній власності поширюється на весь об`єкт, відтак передати у власність можна лише об`єкт в цілому. Відсутність згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору купівлі-продажу позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до ч.4 ст.369, ст.215 ЦК надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ст.12 ЦПК України), який забезпечує повноту\~дослідження обставин\~справи.\~Цей принцип\~передбачає покладання\~тягаря доказування\~на сторони.\~Одночасно цей\~принцип не\~передбачає обов`язку\~суду вважати\~доведеною та\~встановленою обставину,\~про яку\~сторона стверджує.\~Така обставина\~підлягає доказуванню\~таким чином,\~аби задовольнити,\~як правило,\~стандарт переваги\~більш вагомих\~доказів,\~тобто коли\~висновок про\~існування стверджуваної\~обставини з\~урахуванням поданих\~доказів видається\~більш вірогідним\~ніж протилежний. Згідно із ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, які розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування вказаної презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Обов`язок доказування власної правової позиції не може полягати лише у спростуванні протилежною стороною доводів іншої сторони, а насамперед полягає у доведенні стороною власної правової позиції. Суд не приймає до уваги зазначені відповідачем [PERSON] та його представником твердження про те, що автомобіль був придбаний за кошти матері, оскільки вказані обставини не доведені, а надані договори купівлі-продажу земельних ділянок та житлового будинку, укладені 21.05.2016, згідно яких [PERSON] продала зазначене майно [PERSON] на загальну суму 45309 грн, такими не є. А тому і твердження адвоката Янчука О. В. про те, що вирішення даного спору напряму може вплинути на майнові права і обов`язки матері останнього [PERSON] , яку він у письмовому клопотанні від 16.01.2024 (а.с.61) та в підготовчому засіданні від 26.03.2024 (а.с.83-85) просив залучити до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, є хибними і безпідставними. Спірне\~рухоме майно\~ автомобіль,\~який був\~оформлений на\~відповідача,\~придбаний сторонами\~16.02.2019,\~тобто у\~період,\~коли вони\~перебували у\~шлюбі, а тому він є спільною сумісною власністю колишнього подружжя та підлягає поділу між ними у рівних частках. Позивач також заявила вимогу про припинення права власності подружжя на Автомобіль. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги\~про поділ спільного сумісного майна. Метою заявленого позивачем позову є\~поділ спільного сумісного\~майна, набутого за час шлюбу з відповідачем [PERSON] . Оскільки колишній чоловік не спростував презумпції спільної сумісної власності на Автомобіль, це майно є спільною сумісною власністю. Задоволення вимоги про поділ Автомобіля як спільної сумісної власності шляхом визнання за позивачем та колишньою дружиною права власності на його частину за кожним саме собою свідчить про припинення правового режиму спільної сумісної власності на такий об`єкт. Тому окрема вимога припинити право спільної сумісної власності є неефективним способом захисту, відтак в її задоволенні слід відмовити. Метою позивачки є поділ спільного сумісного майна подружжя. Таким майном є неподільна річ Автомобіль. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 ЦК). Результат тлумачення приватно-правових норм, тобто діяльності зі з`ясування їхнього змісту (сенсу), має бути розумним. Позивачка не претендує на те, щоби Автомобіль залишити собі, припинивши право відповідача І на частку у праві спільної сумісної власності з компенсацією йому за цю частку. Вона навпаки дала згоду на те, щоби отримати грошову компенсацію за її частку у праві спільної сумісної власності на автомобіль від відповідача І. Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом ч.4 ст.71 СК згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом ч.2 ст.364 ЦК, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі У разі поділу спільної сумісної власності необхідно настільки, наскільки це можливо, встановити, для кого зі сторін спору майно, яке є предметом поділу, має більше значення, враховуючи різні обставини його набуття та використання сім`єю. Суд не встановив факт того, що Автомобілем користується саме позивачка. Доказів, які би підтвердили таке користування, відповідачі не надали. Також відповідачем [PERSON] не надано докази вартості автомобіля, ні він, ні його адвокат не просили призначити судову товарознавчу експертизу для визначення такої вартості. Навпаки судом призначалась така експертиза за клопотанням позивача, однак у зв`язку з ненаданням автомобіля експерту для дослідження, вона проведена не була (а.с.169). Тому суд бере за основу вартість транспортного засобу, зазначену позивачем у позовних вимогах в сумі 278485,45 грн. Крім того, в пункті 3.1 укладеного між відповідачами договору купівлі-продажу від 23.02.2023 автомобіля, його ціна вказана 280000 грн. Враховуючи, що спірний автомобіль знаходиться в користуванні відповідача, а позивачка згодна одержати від колишнього чоловіка матеріальну компенсацію за належну їй частку автомобіля, суд приходить висновку, що вказаний автомобіль підлягає поділу між сторонами (колишнім подружжям) у справі шляхом виділення відповідачу [PERSON] спірного транспортного засобу з визнанням за ним права власності на цей автомобіль, із стягненням з нього на користь позивачки 1/2 частини його вартості. Стягнення на користь позивачки компенсації за її частку у праві спільної сумісної власності на майно подружжя не становитиме для відповідача надмірний тягар, не суперечитиме принципу пропорційності та не порушуватиме баланс приватних інтересів. Щодо вимоги про визнання недійсним договір купівлі-продажу від 23.02.2023 Автомобіля, укладений між відповідачами [PERSON] та [PERSON] . Підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу щодо розпорядження майном, набутим під час шлюбу, є не лише відсутність згоди іншого з подружжя на його вчинення, але й недобросовісність набувача з урахуванням такого. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5, 6 ст.203 ЦК. Правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ч.1 ст.236 ЦК України). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів з фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання такими правами не допускається. Слід зазначити, що суд при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем, і зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.09.2022 у справі №125/2157/19 вказала, що презумпція розпорядження спільним майном одним із подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той із подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. У справі №916/2813/18 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що недобросовісною є особа, яка знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Отже, добросовісність насамперед характеризує поведінку кінцевого набувача, який за обставин, про які відомо суду, очевидно, міг або не міг дізнатися про факти, які становлять предмет доказування. Адже об`єктивно неможливо дізнатися, як та чи інша особа сприймає певні обставини. Тому й добросовісність не можна пов`язувати з внутрішнім сприйняттям кінцевим набувачем певних обставин. Доказів про те, що на час укладення спірного договору купівлі-продажу від 23.02.2023 відповідач ІІ Пантус І. І. знав або міг знати про те, що Автомобіль належить на праві спільної сумісної власності подружжю [PERSON] і що позивачка не надала своєму чоловіку згоди на укладення цього договору, ні [PERSON] , ні її представником надано не було. Правовим наслідком недійсності вказаного договору купівлі-продажу буде відновлення права спільної сумісної власності позивачки та її колишнього чоловіка на Автомобіль. У цій\~справі позивач\~пред`явила також\~позов до\~ [PERSON] .\~Враховуючи встановлені\~обставини справи,\~наведені вище\~доводи та\~наявні докази,\~суд зазначає,\~що позивачем\~належними та\~допустимими доказами\~не доведено\~порушення її\~прав саме\~цим відповідачем. Відтак, позовні вимоги до нього та в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 23.02.2023 не підлягають задоволенню. Таким чином, позовні вимоги слід задовольнити частково: визнати Автомобіль спільною власністю подружжя, виділивши його відповідачу [PERSON] , зі стягненням з нього на користь позивачки компенсації половини його вартості. З відповідача [PERSON] також належить стягнути судовий збір на загальну суму 4831,2 грн, понесений позивачкою при подачі позову в сумі 4294,4 грн, та при поданні заяви про вжиття заходів забезпечення позову в сумі 536,8 грн.

Outcome: partial