Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-20 00:00:00

У грудні 2023 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому просив визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 17 грудня 2010 року до 19 червня 2023 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, мають спільну малолітню дитину [PERSON] , [INFO] . На теперішній час за домовленістю з відповідачем син проживає з позивачем. Беручи до уваги те, що позивач приділяє достатню увагу вихованню дитини та піклуванню над нею, син прив`язаний до позивача, виявляє бажання щодо подальшого проживання разом, тому позивач вважає, що суд повинен врахувати такі обставини та в інтересах дитини визначити місце проживання дитини з позивачем. Ухвалою судді від 29 грудня 2023 року позов залишався без руху. Ухвалою судді від 22 січня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 09 грудня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та, посилаючись на обставини, викладені у позові, просили його задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи суду не подавав, тому суд вважає можливим розглянути справу у його відсутність. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність. Суд, заслухавши вступне слово та пояснення позивача та його представника, дослідивши надані докази, встановив такі обставини справи та відповідні їм правовідносини, що склалися між сторонами. Судом установлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 07 жовтня 2012 року Виконавчим комітетом Знаменівської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, наданим позивачем у засвідченій ним копії (а.с. 11). Відповідно до довідки № 131 від 30 жовтня 2023 року, виданої Гвардійським ліцеєм, [PERSON] , навчається в 5-А класі Гвардійського ліцею Черкаської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області (а.с. 12). Згідно з Актом перевірки житлових умов № 56 від 15 лютого 2023 року, проведено обстеження житлово-побутових умов проживання мешканців квартири [ADDRESS] , основний квартиронаймач - [PERSON] , [INFO] , та встановлено факт, що за цією адресою дійсно, від моменту народження та по теперішній час, постійно, разом з батьком - [PERSON] , [INFO] , проживає неповнолітній громадянин України [PERSON] , [INFO] . Після розлучення батьків [PERSON] залишився жити з батьком, на повному його матеріальному забезпеченні. Матір підлітка за цією адресою не з`являється (а.с. 16). Відповідно до Висновку про недоцільність визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , [INFO] , затвердженого рішенням Виконавчого комітету Черкаської селищної ради від 29 березня 2024 року № 33, Органом опіки і піклування зокрема встановлені такі обставини: за усною домовленістю дитина [PERSON] після розірвання шлюбу між сторонами залишилася жити разом з батьком. Спеціалістами сектору «Служба у справах дітей» Черкаської селищної ради обстежено умови проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , умови проживання відповідають санітарно - гігієнічним вимогам. Відповідно до висновку, складеного провідним психологом Комунального закладу «Центр надання соціальних послуг» Черкаської селищної ради щодо психологічного стану дитини [PERSON] , [INFO] , визначення батьківського потенціалу батька [PERSON] та прихильності дитини до кожного із батьків. [PERSON] одружився з [PERSON] у 2011 році. З 2019 року мати дитини проживає окремо від родини. Син [PERSON] виявив бажання проживати з батьком. У 2022 році мати виїхала за кордон та до цього часу не приїжджала. В 2023 році батьки офіційно розлучилися. Матір з дитиною спілкується за допомогою відеозв?язку з періодичністю 2 рази на тиждень. [PERSON] пропонувала [PERSON] приїхати до неї, але він відмовився. Дитина сумує за матір?ю, але, в разі її повернення в Україну залишиться проживати з батьком. За тестом М.Люшера виявлено, що [PERSON] на підсвідомості відчуває безнадійність ситуації, яка склалася в його житті, та чинить супротив усьому, що йому неприємно. Незадовільні стосунки з матір?ю завдають хлопцю болю, він відчуває, що безсильний повернути теплі емоційні відносини, що були в минулому. Відчуває потребу у спокійному і доброзичливому середовищі. 06 березня 2024 року відбулося засідання Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Черкаської селищної ради, де батько дитини надав свої пояснення відносно судового спору. [PERSON] підтримує свої позовні вимоги, пояснює що, дитина проживає разом з ним. Колишня дружина не заявляє жодних вимог відносно сина, на його утримання перераховує кошти на картковий рахунок. Перешкод для спілкування матері з сином він не чинитиме. Наразі малолітня дитина, [PERSON] , [INFO] , проживає разом зі своїм батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . З часу звернення із позовною заявою до суду [PERSON] , матір дитини [PERSON] заперечень та заяв відносно проживання дитини з батьком в усній чи письмовій формі не надала, спір про місце проживання дитини між батьками відсутній. Таким чином, уважно розглянувши позовну заяву, всі інші наявні документи, що стосуються цієї справи, встановивши відсутність спору між сторонами щодо проживання дитини, орган опіки та піклування Черкаської селищної ради, діючи в інтересах малолітнього, на підставі статті 19 Сімейного кодексу України, відповідно до Порядку провадження органами опіки і піклування діяльності, пов?язаної із захистом прав дитини, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 866 від 24 вересня 2008 року, вважає недоцільним визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , [INFO] (а.с. 44, 45-50). Таким чином, судом не установлено і не підтверджується матеріалами справи (позовною заявою, письмовими доказами), що між сторонами існує спір про місце проживання їх малолітнього сина [PERSON] , 2012 року народження. Крім того, як пояснив у судовому засіданні позивач, ніхто не оспорює те, що син проживає з ним, а його звернення до суду з цим позовом викликано тим, що: «таке врємя, ТЦК визиває, мені треба якісь документи». Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно з абзацом 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно зі ст.ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до приписів ч.ч. 2,8,9 ст. 7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Нормами ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. На підставі ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування. Крім того, статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. З аналізу норм Сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що "тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку". Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) вказано, що положення Конвенції про права дитини про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Судом установлено, що [PERSON] добровільно змінила місце свого проживання, малолітній [PERSON] , [INFO] , проживає разом із батьком, а мати дитини не заперечує проти цього. Також, під час судового розгляду не встановлено підстав не погодитися з Висновком про недоцільність визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , [INFO] , затвердженого рішенням Виконавчого комітету Черкаської селищної ради від 29 березня 2024 року № 33. Суд звертає увагу, що фактично цей спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з яким дитина і так фактично проживала і продовжує проживати. Мати дитини не вимагала та не вимагає зміни її місця проживання, також у справі відсутні докази того, що батько дитини забороняє матері бачитися з сином. Таким чином, судом під час розгляду цієї справи не установлено і позивачем не доведено, що його права порушені. А відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України до суду особа має право звернутися, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються. Жодну із цих дій відповідач не вчиняла. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23. З урахуванням наведеного, оскільки позивачем не доведено, що на час звернення до суду батька з позовом про визначення місця проживання дитини разом із ним, яка фактично проживала і проживає разом із ним, порушені права позивача, у задоволенні позову необхідно відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України у разі відмови в задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed