Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , третя особа: Володимирецька селищна рада, про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини віком до 18 років. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 23 лютого 2021 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , [INFO] . Від цього шлюбу у них народився син - [PERSON] , [INFO] . З липня 2024 син проживає із позивачем. Мати дитини - [PERSON] , [INFO] , не приймає участі у вихованні та утриманні їх сина, який не досяг 18 років та проживає окремо, в своїх батьків в с. Бишляк, Вараського району Рівненської області, оскільки їх шлюб перебуває на стадії розпаду, в провадженні суду перебуває цивільна справа про розірвання шлюбу (№ справи 556/3156/24). [PERSON] самостійно виховує та утримує сина - [PERSON] , [INFO] , піклується про його духовний та фізичний розвиток,забезпечує всім необхідним - харчуванням, одягом, дозвіллям, медичним лікуванням; повністю опікується інтересами та потребами сина, створюючи при цьому усі необхідні умови для його повноцінного життя. Встановлення факту перебування сина на самостійному вихованні та утриманні позивача необхідно для захисту прав та інтересів дитини, а також його прав та інтересів, як батька, що займається вихованням та утриманням малолітньої дитини, а також для оформлення соціальної допомоги, вирішення інших питань, пов"язаних із вихованням дитини, в т.ч. і лікуванням, відпочинком. Таким чином у позивача постала необхідність юридичної фіксації цього факту та юридичного закріплення у відповідному рішенні суду, оскільки в подальшому виникають обставини необхідності оформлення документів щодо соціальної допомоги на дитину, яка виховується лише одним із батьків, а також виникають питання щодо переміщення його та дитини без документального оформлення згоди матері, яка не проживає разом із дитиною. На підставі наведеного, позивач просить встановити, що він самостійно виховує дитину віком до 18 років, а саме: сина - [PERSON] , [INFO] , та дитина перебуває на його утриманні. Вказана позовна заява надійшла до суду 09 грудня 2024 року. Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 15 січня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує. Належним чином повідомлена відповідачка в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги визнає. Вказала, що син [PERSON] проживає з батьком, та перебуває на його самостійному вихованні та утриманні. Належним чином повідомлений представник третьої особи в підготовче судове засідання не з`явилася, причину неявки суду не повідомила, надала копію рішення виконавчого комітету Володимирецької селищної ради від 14.02.2025 № 26 «Про затвердження висновку щодо можливості самостійного виховання та утримання дитини віком до 18 років».. Розгляд справи здійснюється за відсутності сторін, без фіксування судового засідання технічними засобами, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] з 23 лютого 2021 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серії [NUMBER] . [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про народження дитини, серії [NUMBER] . Згідно Витягу №962 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданого Володимирецькою селищною радою Рівненської області, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Акту обстеження умов проживання від 28.11.2024, складеного комісією Володимирецької селищної ради Рівненської області, за заявою [PERSON] , було здійснено обстеження умов проживання та утримання малолітньої дитини: [PERSON] , [INFO] . [PERSON] проживає разом із своїм сином [PERSON] , [INFO] в будинку батьків, проводить щоденний догляд за дитиною, оскільки мати з ними не проживає. Для дитини створено належні умови для утримання. Наявне окреме ліжко, місце для зберігання речей, відпочинку. ЗАбезпечений одягом, взуттям відповідно до сезону, іграшками відповідно до віку, продуктами харчування. Стосунки між батьком та сином - доброзичливі. Дитина проживає спільно з батьком, перебуває на його утриманні. Зі слів рідних, мати не бере участі у вихованні та догляді сина, проживає окремо.. За тимчасової відсутності батька, дитиною опікується баба з дідом. Хлопчик охайний, почуваєжться добре. [PERSON] належним чином здійснює батьківські обов`язки щодо виховання, утримання, розвитку та лікування дитини. Законні інтереси малолітнього - дотримано. А як зазначено у Висновку щодо можливості самостійного виховання та утримання дитини віком до 18 років, який затверджений рішенням виконавчого комітету Володимирецької селищної ради від 14.02.2025 № 26, службою у справах дітей Володимирецької селищної ради було вивчено питания по суті. Встановлено, що 23 лютого 2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. Від цього шлюбу вони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Володимирецького районного суду від 14.01.2025 року у справі № 556/3156/24 шлюб розірвано. Дружина не займається вихованням сина з липня 2024 року. Дитину залишено проживати батьком, [PERSON] з даного приводу не заперечувала. На даний момент дитина проживає з батьком за адресою: [ADDRESS] . Для дитини створено всі належні умови для виховання та розвитку. Зі слів [PERSON] , його дружина в липні 2024 року залишила сім`ю та проживає окремо в селі Бишляк Вараського району Рівненської області. З моменту залишення сім`ї додому не поверталася, сімейні відносини між батьками хлопчика припинилися, участі у вихованні дитини мати не бере, матеріально не допомагає. Відповідно до характеристики № 1 від 30.01.2025, виданої Володимирецькою селищною радою, за час проживання на території села Луко громадянин [PERSON] зарекомендував себе з хорошої сторони, ввічливий, привітний, врівноважений, трудолюбувий, користується авторитетом та повагною серед односельчан, зразково виховує свою дитину, займається домогосподарством та вихованням сина. До адміністративної відповідальності виконавчим комітетом Володимирецької селищної ради не притягувався. Провести обстеження за місцем проживания матері не видалось можливим за її відсутності. Рідні повідомили, що вона поїхала до подруги, коли повернеться невідомо. Відповідно до характеристики № 02-23 вих.-1 від 31.01.2025, виданої Володимирецькою селищною радою, за час проживания в с. Бишляк громадянка. [PERSON] , [INFO] , до адміністративно відповідальності не притягувалася. За характером скромна, реагує на зауваження і прислухається до них. Скарг на дану громадянку від односельчан не надходило. Син біля матері не проживає. Зі слів рідних, мати не бере участі у вихованні та догляді за дитиною проживає окремо, батько сам без участі матері виховує та матеріальнс забезпечує сина. [PERSON] інколи цікавиться життям своєї малолітньої дитини, запитує по телефону як у нього справи, та прояв інтересу до життя власної дитини лише за допомогою телекомунікаційних засобів, не є достатньою реалізацією батьківського піклування. Мати не піклується про фізичний, духовний розвиток дитини належним чином, не бере участі у вихованні та утриманні дитини. Малолітня дитина потребує щоденної уваги, забезпечення необхідного харчування, медичного догляду, фізичного розвитку, лікування, у разі потреби. Щодня потрібно дбати про прищеплення культурних та духовних цінностей, сприяти засвоєнню дитиною загальновизнаних норм моралі, виявляти інтерес до її внутрішнього світу та створювати умови для належного розвитку. Враховуючи вищевикладене, у зв`язку з тим, що громадянка [PERSON] , [INFO] , живе окремо, не бере участі у вихованні малолітньої дитини, залишаючи її під повною опікою батька, не допомагає матеріально, місце проживання дитини визначено також з батьком, з метою емоційної врівноваженості малолітнього, що забезпечить більшу стабільність та впевненість у житті дитини, знаючи, що є стабільна опора та догляд, з метою забезпечення соціального захисту від держави при управлінні правами та обов`язками щодо дитини, у разі необхідності, враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини від 04.02.2025 № 2, Володимирецька селищна рада, як орган опіки та піклування, вважає доцільним, та таким, що відповідає інтересам дитини, яка в силу свого віку та зрілості не може висловити власної думки, буде можливість встановлення самостійного виховання та утримання дитини віком до 18 років, [PERSON] , [INFO] , батьком [PERSON] , 21.127 Про те, що з липня 2024 року мати [PERSON] , [INFO] не проживає з дитиною, участі у вихованні та утриманні сина не приймає, підтверджується також письмовити поясненнями свідків: [PERSON] , [INFO] проживає за адресою: [ADDRESS] та [PERSON] , [INFO] , проживає за адресою: [ADDRESS] . Згідно з ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). В рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст.1 Першого протоколу. У статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18). Питання регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється СК України (ст.1 СК). Частиною 1 статті 121 СК передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Відповідно до ст.141 СК, батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Разом з тим, сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч.1 ст.14, ч.1 ст.15 СК України). Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені ст.ст.150-151 СК УКраїни. Згідно ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч.3 ст.151 СК України, батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, встановлено, що у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. За змістом ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею (ч.ч. 1, 2 ст. 157 СК України). А як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) у справі «М. С. проти України», при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Верховний Суд у своїй постанові від 30.03.2021 р. по справі № 542/1428/18 зазначив, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Окрім того, Верховний Суд України у справі № 211/559/16-ц, рішення від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для матері (батька), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. І як зазначено в постанові Верховного Суду від 10.10.2024 у справі №930/2899/23, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання чи утримання дитини. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 10.10.2024 у справі №930/2899/23, не підлягають з`ясуванню в порядку окремого провадження встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. У частині першій статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Доведення факту одноосібного виховання та утримання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Такий факт одноосібного виховання та утримання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини. Судом встановлено та не заперечувалось відповідачкою, що [PERSON] , [INFO] , проживає разом із батьком та перебуває на його утриманні, позивач самостійно виховує дитину, створив усі умови для проживання сина, доглядає та піклується про його стан здоров`я, забезпечує харчуванням, одягом, лікуванням, та дозвілля. Встановлення факту перебування дитини на самостійному вихованні та утриманні батька - [PERSON] необхідно для захисту прав та інтересів дитини, а також прав та інтересів позивача, як батька, що займається вихованням та утриманням неповнолітньої дитини, а також для оформлення соціальної допомоги, вирішення інших питань, пов"язаних із вихованням дитини, в т.ч. і лікуванням, відпочинком. Згідно із ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При цьому, згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. У відповідності до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті об-ставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випад-ків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Враховуючи вище викладене, суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, у контексті першочергового врахування інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, незаперечення матері щодо місця проживання дитини з батьком, з огляду на відсутність обставин, які б свідчили, що проживання сина з батьком може йому зашкодити, судом встановлено, що позивач самостійно виховує та утримує дитину, а також зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав одного з батьків дитини є крайнім заходом, суд вважає за необхідне встановити факт самостійного виховання позивачем свого сина - [PERSON] , [INFO] , що не позбавляє права матір належним чином виконувати свої батьківські обов`язки в подальшому. Окрім того відповідачка позов визнала. А як зазначено у ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Позивач не ставить питання про відшкодування судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved