Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-27 00:00:00

позивач звернувся до суду з цим позовом у порядку підсудності, визначеної розпорядженням Голови Верховного Суду від 06 березня 2022 року № 1/0/9-22, яким змінено територіальну підсудність судових справ Сєвєродонецького міського суду Луганської області і визначено Новомосковському міськрайонному суду Дніпропетровської області. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до Договору дарування від 24 грудня 1996 року, посвідченого старшим державним нотаріусом Сєвєродонецької державної нотаріальної контори Сердюком Н. І., зареєстрованого в реєстрі за № 6280, [PERSON] набув у власність двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 50,10 кв. м, житловою площею 27,7 кв. м. Право власності на вказану квартиру зареєстровано за позивачем у Сєвєродонецькому міському бюро технічної інвентаризації за № 401 від 17 лютого 1997 року, про що на зворотній стороні Договору дарування від 24 грудня 1996 року міститься реєстраційний напис. Позивач є одноособовим власником квартири. Позивач указує, що не встиг зареєструвати право власності на квартиру в електронному реєстрі, тому будь-які відомості про право власності на вищевказану квартиру відсутні в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно або в Реєстрі прав власності на нерухоме майно. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 333792539 від 29 травня 2023 року, відомості про зареєстровані права власності, інші речові права, іпотеки, обтяження на квартиру [ADDRESS] відсутні. Згідно з технічним паспортом від 24 грудня 1996 року зазначена квартира має загальну площу 50,10 кв. м, житлову площу 27,7 кв. м. У зв`язку з військовою агресією позивач покинув своє місце проживання з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, окупації та виїхав з міста Сєвєродонецьк. Внаслідок повномасштабного вторгнення російської федерації та активними бойовими діями на території м. Сєвєродонецьк Луганської області, є висока ймовірність того, що квартира позивача зазнала пошкоджень внаслідок військових дій. З метою державної реєстрації права власності на квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та отримання компенсації за його пошкодження, 13 червня 2023 року позивач звернувся із письмовою заявою з реєстраційним номером 55739372 до державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області. За наслідками розгляду такої заяви державним реєстратором прав на нерухоме майно виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області прийнято рішення № 68131252 від 22 червня 2023 року про відмову у проведенні державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] . Рішення № 68131252 від 22 червня 2023 року мотивовано тим, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. Зокрема, згідно відповіді в.о. Директора КП Сєвєродонецьке БТІ Луганської області, інформація щодо реєстрації квартири [ADDRESS] станом на 22 лютого 2022 року зберігалася в архіві територіальної громади. Оскільки на сьогоднішній день територія Сєвєродонецької територіальної громади є окупованою, підприємство не може виконувати свої функції. Обов`язки по зберіганню реєстраційних справ щодо об`єктів нерухомого майна, права на які виникли та зареєстровані до 01 січня 2013 року, були покладені Сєвєродонецькою міською радою на комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації». Такі справи до 24 лютого 2022 року оцифровані не були, зберігались у приміщеннях СКП «БТІ» у паперовій формі та до окупації 03 липня 2022 року з міста Сєвєродонецьк евакуйовані не були, само підприємство не релоковане, діяльність на підконтрольній Україні території не проводить, у зв`язку з чим, надати інформацію щодо власників квартири за адресою: [ADDRESS] , не має можливості у зв`язку з її відсутністю. За таких обставин, порушене право позивача щодо здійснення ним права власності на квартиру підлягає захисту в судовому порядку шляхом визнання за ним права власності на цю квартиру, що відповідає вимогам ст. 15, 16 ЦК України та є єдиним способом захисту права власності позивача. Постановленою суддею ухвалою від 04 грудня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Від позивача витребувано для огляду в судовому засіданні оригінали доказів, доданих у копіях до позову. Постановленою судом ухвалою від 11 лютого 2025 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. 11 лютого 2025 року позивачем на виконання ухвали суду надано оригінали договору та технічного паспорту для огляду. В судове засідання 28 лютого 2025 року позивач не з`явився, надав клопотання про розгляд справи у відсутність сторони позивача, в якому підтримав вимоги позовної заяви, не заперечував проти ухвалення рішення в заочному порядку. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений своєчасно, належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відзив на позов не надав. Представник третьої особи надав суду заяву про розгляд справи у відсутність представника. Заперечень проти позову не виклав. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи. Суд, перевіривши доводи позовної заяви матеріалами справи, дослідивши оригінали доказів, висновує таке. З оглянутого в судовому засіданні оригіналу та долученого позивачем у копії /а.с.12, зворот - 13/ договору дарування квартири, вчиненого у м. Сєвєродонецьк Луганської області від 24 грудня 1996 року, посвідченого старшим державним нотаріусом Сєвєродонецької державної нотаріальної контори Сердюк Н. І., зареєстрованого в реєстрі за № 6280, [PERSON] та [PERSON] подарували, а [PERSON] прийняв у дар, у власність квартиру за адресою: [ADDRESS] , двокімнатну, загальною площею 50,10 кв. м, житловою площею 27,7 кв. м. На другому аркуші договору міститься Реєстраційний напис, штамп та печатка Бюро технічної інвентаризації м. Сєвєродонецьк про реєстрацію права власності синіх кольорів з підписом кульковою ручкою посадової особи про набуття права власності на квартиру [PERSON] запис відомостей в реєстрову книгу за № 401 від 17 лютого 1997 року. З долученого позивачем у копії технічного паспорту квартири [ADDRESS] , складеного у 1994 році /а.с.13, зворот - 14/, який відповідає оригіналу, вбачається підтвердження відомостей про площу квартири (загальна 50,10 кв. м, житлова 27,7 кв. м), відомості про попередніх власників [PERSON] (свідоцтво про приватизацію від 20 березня 1996 року реєстр № 1757), [PERSON] , [PERSON] (договір міни 27 липня 1996 реєстр № 4567), дійсного власника [PERSON] (договір дарування 24 грудня 1996 року). Технічний паспорт містить печатки Бюро технічної інвентаризації м. Сєвєродонецьк, підписи посадових осіб. З відмітки у копії паспорту громадянина України серії [NUMBER] позивача /а.с.10-11/, копії довідки № 1604-5000995107 від 12 квітня 2022 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи [PERSON] /а.с.12/ убачається, що з 06 березня 1997 року позивача зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 333792539 від 29 травня 2023 року, відомості про зареєстровані права власності, інші речові права, іпотеки, обтяження на квартиру [ADDRESS] відсутні /а.с.18/. Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Смішко А. М., виконавчого комітету Кременчуцької міської ради від 22 червня 2024 року № 68131252 позивачеві відмовлено у проведенні реєстраційних дій /а.с.17/. Підставою рішення державного реєстратора зазначено те, що після завершення строку, встановленого частиною 23 Закону не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав. Подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. Вказано, що у ході розгляду заяви встановлено, що у Реєстрі прав власності на нерухоме майно відсутні відомості про реєстрацію права власності на квартиру за вказаною адресою. Натомість договір дарування від 24 грудня 1996 року № 6280, що поданий заявником, містить відмітку Комунального підприємства «Сєвєродонецького бюро технічної інвентаризації» про реєстрацію у реєстровій книзі. Для отримання відомостей про наявність державної реєстрації права власності, проведеної до 01 січня 2013 року на паперових носіях, державним реєстратором направлено відповідні запити. На запит державного реєстратора отриманий Лист КП «Сєвєродонецьке БТІ» від 21 червня 2023 року № 6, яким повідомляється, що інформація щодо реєстрації квартири [ADDRESS] станом на 22 лютого 2022 року зберігалась в архіві територіальної громади. Оскільки територія Севєродонецької ТГ є окупованою, БТІ не може виконувати свої функції. Також, 22 червня 1999 року вулиця Дзержинського у м. Сєвєродонецьк перейменована на Вілєсова. Розпорядженням начальника Сєвєродонецької МВА від 19 січня 2024 року № 47ВА перейменовано, в тому числі, вулицю Вілєсова на вулицю Дмитра Сірика /а.с.48-50/. Постановою Верховної Ради України «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» від 19 вересня 2024 року № 3984-IX перейменовано: Сєвєродонецький район на Сіверськодонецький район; місто Сєвєродонецьк Сєвєродонецького району на місто Сіверськодонецьк. Таким чином, матеріали справи свідчать про наявність спору, що пов`язаний з невизнання державою факту належності позивачеві майна на праві власності через відсутність можливості отримати відомості щодо видачі правовстановлюючих документів для реєстрації права власності відповідно до діючого законодавства та відсутністю запису про право власності в Державному реєстрі права власності. Вирішуючи позов, суд виходить з такого. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. За ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як установлено вимогами ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З приписів ст. 392 ЦК України слідує, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивачами у позові про визнання права власності є особи, які вже є власниками. Вказана стаття не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Відповідно до п. 1.2 глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі, споруди, земельну ділянку, що відчужуються, може бути підтверджено, зокрема, одним таких документів або їх дублікатів: нотаріально посвідченим договором купівлі-продаж; пожертви, довічного утримання (догляду), ренти, дарування, міни, спадковим договором свідоцтвом про придбання арештованого нерухомого майна з публічних торгів (аукціонів); свідоцтвом про придбання заставленого майна на аукціоні (публічних торгах); свідоцтвом про право власності; державним актом на право власності на земельну ділянку; свідоцтвом про право на спадщину; свідоцтвом про право власності на частку в спільному майн подружжя; договором про поділ спадкового майна; договором про припинення права ні утримання за умови набуття права на нерухоме майно; договором про припинення права н; аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно; договором про виділення частки в натурі (поділ); іпотечним договором, договором про задоволення вимог іпотекодержателя, якщо умовами таких договорів передбачено передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки; рішенням суду; договором купівлі-продажу, зареєстрованим на біржі, укладеним відповідно до вимог законодавства, тощо. У позивача наявні документи, що засвідчують його право власності (договір дарування), однак відсутність можливості перевірки дійсності їх видачі шляхом звернення до органу, який на момент переходу до позивача права власності здійснював державну реєстрацію права власності на нерухоме майно у зв`язку з тимчасовою окупацією рф території України, позбавляє позивача можливості довести своє право. Верховний Суд України у постанові від 18 лютого 2015 року у справі № 6-244цс14 зазначив, що за правилами статті 392 ЦК України, позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Крім того, у постанові Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15 вказується, що відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, утому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. Позивачем право власності набуте у 1996 році. Надані позивачем докази у виді договору дарування, технічного паспорту посвідчені органом, що здійснював реєстрацію права власності на 1996 рік Сєвєродонецьким БТІ з відповідними відмітками про реєстрацію переходу права власності, свідчить про дотримання законодавства, що діяло на момент реєстрації квартири. Крім того після набуття у власність квартири позивач почав користуватися нею, про що свідчить його реєстрація у квартирі після укладення договору дарування. Виходячи з викладеного вище, аналізуючи надані у справі докази у їх сукупності, суд висновує про обґрунтованість позовних вимог, оскільки позивачем доведено його право власності на спірну квартиру, проте оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно такі відомості відсутні, а отримати інформацію щодо зареєстрованого права власності позивача на спірну квартиру у БТІ з тимчасово окупованої території (м. Сєвєродонецьк Луганської області) на теперішній час неможливо, позивач не може розпоряджатися своїм майном, що порушує його права власності, у зв`язку з чим, заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved