Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-19 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін та третьої особи: позивач, уточнивши позовні вимоги, просить: - визнати 1/2 частку транспортного засобу марки "Toyota FJ Cruiser", 2013 р.в., кузов № [NUMBER] ; транспортного засобу марки "Volvo XC40", 2020 р.в., кузов № [NUMBER] , транспортного засобу марки "Volkswagen Caddy", 2004 р.в., кузов № [NUMBER] , спадковим майном [PERSON] , який помер [INFO] ; - визнати за позивачем право на частину спадкового майна, а саме на 1/4 частку вартості відчуженого відповідачкою транспортного засобу марки "Toyota FJ Cruiser", 2013 р.в., кузов № [NUMBER] ; 1/4 частку вартості відчуженого відповідачкою транспортного засобу марки "Volvo XC40", 2020 р.в., кузов № [NUMBER] ; 1/4 частку вартості відчуженого відповідачкою транспортного засобу марки "Volkswagen Caddy", 2004 р.в., кузов № [NUMBER] ; - стягнути з відповідачки на його користь грошову компенсацію вартості належної йому частки у спадковому майні [PERSON] , який помер [INFO] , в розмірі 580766,25 грн, що складається з 1/4 частки вартості відчуженого відповідачкою транспортного засобу марки "Toyota FJ Cruiser", 2013 р.в., кузов № [NUMBER] , у розмірі 181080,50 грн; 1/4 частки вартості відчуженого відповідачкою транспортного засобу марки "Volvo XC40", 2020 р.в., кузов № [NUMBER] , у розмірі 350000,00 грн; 1/4 частки вартості відчуженого відповідачкою транспортного засобу марки "Volkswagen Caddy", 2004 р.в., кузов № [NUMBER] , у розмірі 49685,75 грн; - вирішити питання судових витрат. Позовні вимоги мотивує тим, що [INFO] помер його син [PERSON] . Після його смерті він звернувся до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом. Мати спадкодавця [PERSON] подала до цього ж нотаріуса заяву про відмову від спадщини на його користь. Окрім нього та його дружини спадкоємцями першої черги також є дружина спадкодавця [PERSON] та неповнолітній син спадкодавця [PERSON] . На те майно, яке на час смерті [PERSON] було за ним зареєстровано, йому (позивачу) видані свідоцтва про право на спадщину за законом, а саме: на приміщення "Свинарник", яке знаходиться по вул. Франка, 20-Е в м. Долина Калуського району Івано-Франківської області - свідоцтво про право на спадщину за законом від 15.05.2023 на 1/2 частку, а також на транспортний засіб марки "Мерседес-Бенз 280", 1999 р.в., р.н. [NUMBER] , квадроцикл марки "Аутлендер", 2016 р.в., р.н. [NUMBER] , всюдихід марки "Поляріс", 2019 р.в., р.н. [NUMBER] , - свідоцтво про право на спадщину за законом від 11.07.2023 на 1/2 частку. Також спадкодавець у шлюбі із [PERSON] придбав транспортні засоби, право на які зареєстровано за останньою, а саме: - транспортний засіб марки "Toyota FJ Cruiser", 2013 р.в., кузов № [NUMBER] , що підтверджується договором купівлі-продажу 2642/2021/2735056 транспортного засобу від 13.08.2021; - транспортний засіб марки "Volvo XC40", 2020 р.в., кузов № [NUMBER] , що підтверджується посвідченням про реєстрацію ТЗ серії [NUMBER] , який виданий Державною митною службою України, та електронним декларуванням UA/3243718200, про ввезення цього автомобіля на ім`я відповідачки 20.05.2021; - транспортний засіб марки "Volkswagen Caddy", 2004 р.в., кузов № [NUMBER] , що підтверджується договором купівлі-продажу транспортного засобу 6575/19/005371 від 23.04.2019. Всі вищевказані автомобілі були спільною сумісною власністю спадкодавця та [PERSON] , як такі, що набуті у шлюбі, тому у склад спадщини увійшла їх 1/2 частка. Отримати ж свідоцтво про право на спадщину на вказане спадкове майно він позбавлений можливості, оскільки в нього відсутні правовостановлюючі документи, видані за померлим. Таких він надати не може, у зв`язку з тим, що транспотні засоби були зареєстровані за відповідачкою. З урахуванням того, що [PERSON] відмовилася від прийняття спадщини на його користь, він має право претендувати на 1/4 частку вказаних автомобілів. Проте, як йому стало відомо, транспортні засоби [PERSON] після відкриття спадщини відчужила, тому він просить стягнути на його користь грошову компенсацію в розмірі 1/4 частки вартості відчуженого майна. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити, вказавши, що його позовні вимоги заявлені і так тільки щодо певної частини майна, оскільки його сину належало значно більше. Представник позивача - адвокат Іванів О.Б. у судовому засіданні підтримав позицію свого довірителя, просив позов задовольнити. Додатково зазначив, що після смерті [PERSON] позивач прийняв спадщину та оформив свої права на частину спадкового майна, яке було зареєстровано за спадкодавцем. Тобто, він уступив у спадщину на 1/2 частку майна покійного сина. Однак у власності останнього було й інше майно, у тому числі три спірні транспортні засоби, які були зареєстровані на відповідачку. Оскільки таке майно набуте за час шлюбу, а відтак є спільною сумісною власністю, тому мало увійти в спадкову масу. Позивач звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини в цій частині, однак нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно, оскільки не надано правовстановлюючих документів на вказане майно. Такі документи у позивача відсутні, оскільки транспортні засоби були зареєстровані за відповідачкою. Його довірителю належить 1/4 частка транспортних засобів (1/2 це частка у спільній сумісній власноті, а інша 1/2 частка поділяється на 4-х осіб, а з урахуванням того, що третя особа відмовилася від своєї частки на користь позивача, тому останній має право претендувати на 1/4 частку). Після смерті [PERSON] відповідачка відчужила транспортні засоби, хоча такі були спадковим майном, тобто вони на даний час відсутні, тому позивач просить стягнути з неї на його користь компенсацію їх вартості. За наслідками проведеної експертизи встановлено вартість транспортних засобів марки "Фольцваген" та "Тойота". Щодо автомобіля марки "Вольво", то вони погоджуються з тією вартістю, за якою його було продано. Зважаючи на вартість автомобілів, виходячи із частки позивача у спадковому майні його покійного сина, та з огляду на те, що спадкове майно відчужене, просить стягнути з відповідачки на користь його довірителя компенсацію 1/4 вартості транспортних засобів та понесені судові витрати. При цьому покликання представника відповідачки на обов`язкову наявність постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій, зокрема щодо оформлення спадщини на спірні автомобілі, з посиланням на постанову Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" № 7 від 30.05.2008 є безпідставним. У вказаній постанові жодним чином не зазначається необхідність наявності саме постанови нотаріуса, як передумови для звернення до суду за захистом порушених, невизнаних чи оспорюваних прав. Верховним Судом також не ставиться й обов`язок дотримання нотаріусом певної форми відмови. Сам же порядок відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії передбачений у главі 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, де зазначено, що нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії у випадках, передбачених Законом. При цьому нотаріус на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, зобов`язаний викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. У цих випадках нотаріус протягом трьох робочих днів виносить постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Тобто фактично тільки на вимогу спадкодавця нотаріус має видати відповідну постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Щодо позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 22.09.2021 у справі №227/3750/19, то в цій постанові Верховний Суд не дає правового висновку, що передумовою для звернення до суду за захистом спадкоємцем порушених прав повинна існувати постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій. Верховний Суд наголошує про обставини відмови нотаріуса в оформленні спадщини, а не про винесення ним відповідної постанови. Не є обов`язковими для суду і листи та роз`яснення, на які посилається сторона відповідача, оскільки Верховний Суд у своїй постанові від 12.01.2022 у справі №756/4043/17 зазначив: "Так само не підлягають врахуванню посилання на постанову Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2019 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" та лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", оскільки за своєю правовою природою вони не мають статусу правових висновків Верховного Суду України. Чинними правилами процесуального права також не передбачено обов`язку застосування судами різних інстанцій висновків, викладених в ухвалах, листах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ". Окрім того, звернув увагу суду на постанову Верховного Суду від 20.02.2023 у справі № 295/12917/19-ц, в якій за наслідками розгляду спору про визнання права власності на спадкове майно, Верховний Суд констатував таке: "Верховний Суд відхиляє доводи заявника про те, що у справі, яка переглядається, зверненню до суду із позовом повинно передувати звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, і лише після відмови нотаріуса у видачі свідоцтва, [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітнього [PERSON] , набула б право звернутися до суду із цим позовом, з таких міркувань... За встановлених у цій справі обставин наявність реєстрації права власності на спірне майно за [PERSON] очевидно унеможливлює оформлення спадкових прав у нотаріальній конторі малолітнім [PERSON] на це ж майно після смерті ОСОБА 6 , тому звернення до суду за захистом порушених прав у цьому випадку є виправданим без попереднього звернення до нотаріальної контори". Тобто Верховний Суд своїм рішенням підкреслює важливість оцінки судами обставин справи в цілому, зокрема наявність/відсутність у позивача реальної можливості отримати свідоцтво про право на спадщину у нотаріуса. Для [PERSON] жодної реальної можливості отримати свідоцтво про право на спадщину в нотаріуса після смерті свого сина [PERSON] , який помер [INFO] , на належну спадкодавцеві частку у праві спільної власності, яким є відчужені відповідачкою [PERSON] транспортні засоби, немає. Вони відчужені, тобто не перебувають у власності іншого пережившого подружжя, зареєстровані за іншими особами, а відтак вони фактично вибули зі складу спадщини. Порушене право очевидне, а звернення до нотаріуса в цьому випадку невиправдане та безпідставне, адже немає майна, яке слід успадковувати. Тому звернення до суду в даному випадку з позовом про стягнення грошових коштів за відчужену спадщину вважає належним способом захисту порушеного права. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутності (т. 2 а.с. 143). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] , законним представником якого є його мама - відповідачка [PERSON] , в судове засідання не з`явилися. Представник відповідачки [PERSON] , яка є законним представником [PERSON] , - адвокат Молень Р.Б., який брав участь у розгляді справи у режимі відеоконференції, в задоволенні позову просив відмовити. Просив суд урахувати, що після смерті спадкодавця - чоловіка відповідачки - залишився його малолітній син [PERSON] , [INFO] . Раптова загибель чоловіка та відсутність матеріальної підтримки з боку його батьків, зокрема позивача, що він не заперечив у судовому засіданні, зумовили складне матеріальне становище, де відповідачка не в змозі самостіно забезпечити належний фізичний, духовний та моральний розвиток сина, його навчання, задовольнити вимоги кредиторів чоловіка. Крім того, після смерті останнього, в тому числі на фоні всіх подій, які відбувались, захворіла і позивачка. У зв`язку з цим нею було прийнято рішення терміново реалізувати частину майна, що знаходилось в її особистій власності та на виручені кошти утримувати неповнолітнього сина. Внаслідок перенесеного важкого захворювання, їй було встановлено групу інвалідності безстроково. Враховуючи наведене, а також те, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження джерела набуття реалізованого відповідачем майна, у відповідності до постанови ВС по справі №546/912/16-ц від 24.01.2020, вважає позовні вимоги необгрунтованими. Щодо їх обгрунтування, нібито, неможливістю оформити спадкові права на спірне майно, так як у позивача відсутні правовстановлюючі документи на це майно та вказане майно зареєстроване за відповідачкою, вважає таке безпідставним, виходячи з такого. Згідно із ч. 3 п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину. Відповідно до ч. 4 ст. 49 Закону України "Про нотаріат", на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову. У главі 13 п. 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 р. N 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за № 282/20595, визначено, що нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії у випадках, передбачених Законом. Аналогічну позицію сформував та дотримується Верховний Суд, зокрема у постанові від 22.09.2021 у справі № 227/3750/19, вказуючи при цьому, що: "Як зазначено в ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, що прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до вимог ст. 68 Закону України "Про нотаріат" при видачі свідоцтва перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження". Судам слід пам`ятати про те, що особа, яка звертається до суду з позовом щодо відмови у вчиненні нотаріусом тієї чи іншої дії, повинна надати до позовної заяви постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, яка ним виноситься відповідно до вимог ч. 4 ст. 49 Закону № 3425-XII, та притримуватися при розгляді справ цієї категорії рекомендацій ВССУ, викладених у листі від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", у п. 1 якого йдеться про обов`язковість у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. У разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові, а не відмови у відкритті провадження у справі (п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК), закриття провадження у справі (п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК) або залишення позовної заяви без розгляду (ст. 207 ЦПК). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення в нотаріальному порядку. Тобто передумовою звернення до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав є наявність постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Однак, матеріали справи за позовом [PERSON] про визнання майна спадковим, визнання права на спадкове мано та стягнення компенсації не містять копії постанови нотаріуса про відмову у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину на спірне майно. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові і не потребує перевірки обраного позивачем способу захисту і правової оцінки по суті спору. Саме про це констатував Верховний Суд у своїй постанові від 29 серпня 2023 року, справа N 910/5958/20. А вже, якщо особа доведене, що її право порушено, вона може скористатися не будь- яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Тим самим, позивач як особа, яка вважає, що її право порушено самостійно визначає докази, які на його думку підтверджують заявлені вимоги. Проте, обов`язок надання правового аналізу заявлених вимог, доказів на їх підтвердження та спростування доводів учасників справи, покладений на суд. Оскільки, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які свідчать про порушення, невизнання або оспорювання права власності позивача на спірне майно, то таке порушення є недоведеним, у зв`язку із чим в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю. Враховуючи вищезазначене, вважає позовні вимоги, заявлені позивачем, необгрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення. Заяви та клопотання сторін та третьої особи, процесуальні дії у справі: 28 липня 2023 року [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою про визнання майна спадковим, визнання права на спадкове майно та стягнення компенсації. До позовної заяви долучив також клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи. Згідно з ухвалою від 31.07.2023, суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі № 343/1822/23. 23 серпня 2023 року представник відповідачки подав клопотання про проведення судових засідань в режимі відеоконференції, яке суд задоволив, про що 24.08.2024 постановив відповідну ухвалу. 30 серпня 2023 року представник відповідачки подав клопотання про відкладення підготовчого судового засідання. 28 вересня 2023 року представник відповідачки подав клопотання про об`єднання справ в одне провадження, яке суд задоволив, про що 28.09.2023 постановив ухвалу, якою справи № 343/1822/23 та № 343/1821/23 об`єднав у одне провадження. Провадження у справі № 343/1821/23 за позовом [PERSON] про визнання права забудовника в порядку спадкування було відкрито 01.08.2023, про що суд постановив відповідну ухвалу. До позову також було долучено клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи. Згідно з ухвалою від 06.10.2023, суд залишив позовну заяву [PERSON] про визнання права забудовника в порядку спадкування без руху. Відповідно до ухвали від 20.10.2023, суд залишив позовні вимоги [PERSON] про визнання права забудовника в порядку спадкування в частині вимог про визнання права власності на 1/4 частку земельної ділянки без розгляду. 31 жовтня 2023 року представник позивача подав клопотання про відкладення розгляду справи. 24 листопада 2023 року третя особа [PERSON] подала заяву про розгляд справи без її участі. 24 листопада 2023 року представник відповідачки подав письмові пояснення. Суд за клопотанням сторони позивача призначив судову автотоварознавчу та судову будівельно-технічну експертизи, провадження у справі зупинив, про що постановив ухвалу від 24.10.2023. Згідно з ухвалою від 27.11.2023, суд виправив описку в даті постановлення ухвали, якою призначив експертизи. 28 грудня 2023 року матеріали цивільної справи направлено в Івано-Франківський апеляційний суд. Матеріали цивільної справи поступили з суду апеляційної інстанції до Долинського районного суду Івано-Франківської області 02.02.2024. 06 лютого 2024 року матеріали цивільної справи направлено в експертну установу для проведення експертиз. 27 лютого 2024 року від експерта з приводу призначеної судової автотоварознавчої експертизи поступило клопотання, у зв`язку чим для його вирішення суд ухвалою від 28.02.2024 поновив провадження. 22 березня 2024 року представник позивача подав заяву про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, яке суд задоволив, про що постановив ухвалу від 22.03.2024. Згідно з ухвалою від 27.03.2024, суд вирішив клопотання експерта, провадження у справі зупинив. 10 квітня 2024 року від експерта поступило клопотання з приводу призначеної судової будівельно-технічної експертизи та рафунок-фактура на її оплату, про що суд повідомив учасників справи. 28 травня 2024 року від експерта на адресу суду поступило повідомлення про неможливість проведення судової будівельно-технічної експертизи, про яке суд повідомив представників сторін. 03 червня 2024 року на адресу суду надійшов висновок експерта за результатами судової транспортно-товарознавчої експертизи. 03 червня 2024 року суд поновив провадження, про що постановив відповідну ухвалу. 24 та 25 червня 2024 року від представника позивача надійшли заяви про залишення частини позовних вимог [PERSON] без розгляду, про уточнення позовних вимог та про залучення співвідповідача, а також заява про подання та про розгляд заяв по предмету позову, які він просив вирішувати у своїй заяві від 25.06.2024 без його участі. 26 червня 2024 року від представника відповідачки поступила заява, в якій він не заперечив проти задоволення заяви про залишення частини позовних вимог без розгляду, що просив вирішувати у його відстунотсі. Щодо заяв про уточнення позовних вимог та про залучення співвідповідача, то такі просив вирішувати в судовому засіданні за його участю. Згідно з ухвалою від 26.06.2024, суд позовні вимоги [PERSON] про визнання права забудовника в порядку спадкування в частині визнання права забудовника на 1/4 частину житлового будинку по [ADDRESS] залишив без розгляду. Щодо решти позовних вимог [PERSON] про визнання майна спадковим, визнання права на спадкове майно та стягнення компенсації продовжив підготовче провадження, оголосивши перерву у підготовчому судовому засіданні для вирішення інших клопотань, заявлених стороною позивача. 16 липня 2024 року від представника позивачки надійшла заява щодо змісту позовних вимог до заяви про залучення співвідповідача. 31 липня 2024 року представник відповідачки в системі "Електронний суд" сформував клопотання про відкладення (перенесення) розгляду справи. 16 серпня 2024 року представник відповідачки в системі "Електронний суд" сформував клопотання про об`єднання справ в одне провадження. Відповідно до ухвали від 04.09.2024, суд у задоволенні клопотання представника відповідачки про об`єднання справ в одне провадження відмовив. Клопотання представника позивача про залучення співвідповідача задоволив, залучив до участі у справі співвідповідача [PERSON] , інтереси якого представляє його законний представник [PERSON] , виключивши його з числа третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог. 26 вересня 2024 року представник відповідачки в системі "Електронний суд" сформував клопотання про відкладення (перенесення) розгляду справи. Згідно з ухвалою від 26.09.2024, суд залишив позовну заяву [PERSON] про визнання майна спадковим, визнання права на спадкове майно та стягнення компенсації без руху та надав позивачу строк на усунення її недоліків. 02 жовтня 2024 року представник позивача подав позовну заяву в новій редакції, до якої долучив докази її направлення іншим учасникам справи, у зв`язку з чим, відповідно до ухвали від 14.10.2024, суд продовжив розгляд справи. 14 жовтня 2024 року представник позивача подав заяву про відкладення судового засідання, яку суд задоволив протокольною ухвалою від 15.10.2024, відклавши підготовче судове засідання. 15 жовтня 2024 року третя особа [PERSON] подала заяву про розгляд справи за її відсутності. 13 листопада 2024 року суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду. 09 грудня 2024 року суд відклав судове засідання у зв`язку із зайнятісню представника відповідачки у слідчих діях по кримінальному провадженні, про що він подав відповідне клопотання. 03 січня 2025 року представник відповідачки у системі "Електронний суд" сформував письмовий виступ у судових дебатах. В судовому засіданні 03.01.2025 суд оголосив перерву для долучення стороною відповідачки документів про наявність у останньої групи інвалідності. 27 січня 2025 року представник відповідачки у системі "Електронний суд" сформував клопотання, до якого долучив висновок МСЕК. 20 лютого 2025 року представники сторін долучили до матеріалів справи письмові виступи в судових дебатах. Фактичні обставини, які встановив суд, та зміст спірних правовідносин: згідно зі свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 04.05.2022, [PERSON] помер [INFO] (т. 1 а.с. 8). [PERSON] є сином [PERSON] та [PERSON] , на що вказує свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 11.11.1985 (т. 1 а.с. 9). [PERSON] перебував з 13.08.2009 у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , про що свідчать дані зі свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 13.08.2009 (т. 1 а.с. 10). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 03.06.2014, у батьків [PERSON] та [PERSON] . [INFO] народився син [PERSON] (т. 1 а.с. 11). Після смерті [PERSON] його спадкоємці [PERSON] , яка діяла від свого імені та імені малолітньої дитини [PERSON] , а також [PERSON] звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини (т. 1 а.с. 12, 13), [PERSON] - із заявою про відмову від прийняття спадщини за законом на користь [PERSON] (а.с. 14). На підставі поданих заяв була зареєстрована спадкова справа № 69432478, на що вказує Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі та Інформаційні довідки (т. 1 а.с. 15, 16, 17). [PERSON] подав до нотаріуса заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті сина [PERSON] (т. 1 а.с. 18), на підставі якої отримав свідоцтво про право на спадщину за законом від 15.05.2023, згідно з яким спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з урахуванням 1/4 частки у спадщині від якої відмовилася [PERSON] , з 1/2 частки приміщення "Свинарник", що знаходиться в [ADDRESS] (т. 1 а.с. 19). [PERSON] , яка діє від свого імені та від імені малолітнього сина [PERSON] , також подала до нотаріуса заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с. 20), на підставі якої отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 16.06.2023, відповідно до якого спадщина, на яку видане свідоцтво, складається з 1/2 частки приміщення "Свинарник", що знаходиться в [ADDRESS] (т. 1 а.п. 21). Крім того, зі свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.07.2023, видача якого зареєстрована в Спадковому реєстрі (т. 1 а.с. 23), суд установив, що [PERSON] та [PERSON] видані свідоцтва про право на спадщину за законом по 1/2 частці спадщини, а саме: транспортного засобу марки "Mercedes-Bens 280", 1999 р.в., р.н. [NUMBER] , квадроцикла марки "Can-Am Outlender 1000XMR", 2016 р.в., р.н. [NUMBER] , всюдихода марки "Polaris RZR XP 1000 EPS", 2019 р.в., р.н. [NUMBER] (т. 1 а.с. 22). Також [PERSON] звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину у спільній сумісній власності, зокрема і щодо спірних транспортних засобів (т. 1 а.с. 24), проте нотаріус повідомила йому, що для видачі свідоцтва йому слід подати правовстановлюючий документ, виданий за померлим, про що вказала в своєму повідомленні № 36/01-16 від 15.05.2023 (т. 1 а.с. 25). На підтвердження того факту, що транспортні засоби марки "Toyota FJ Cruiser", 2013 р.в., кузов № [NUMBER] , марки "Volvo XC40", 2020 р.в., кузов № [NUMBER] та марки "Volkswagen Caddy", 2004 р.в., кузов № [NUMBER] , були спільною сумісною власністю його покійного сина та відповідачки [PERSON] , оскільки були придбані ними за час шлюбу, позивач надав такі докази: - договір купівлі-продажу 2642/2021/2735056 транспотного засобу від 13.08.2021, згідно з яким [PERSON] 13.08.2021 придбала автомобіль марки "Toyota FJ Cruiser", 2013 р.в., кузов № [NUMBER] (т. 1 а.с. 26); - договір комісії № 6575/19/005371 від 23.04.2019, згідно з яким ПП "Автотрейдінг-Волинь" в особі Мовшука В.І. (комісіонер) та [PERSON] в особі [PERSON] (комітент) домовились про те, що комісіонер зобов`язується за дорученням комітента за комісійну плату вчинити за рахунок комітента від свого імені один або декілька правочинів щодо продажу транспортного засобу марки "Volkswagen Caddy", 2004 р.в., кузов № [NUMBER] (т. 1 а.с. 38), а також звіт комісіонера про виконання робіт згідно договору комісії 6575/19/005371, в якому сторони погодили суму продажу автомобіля не нижче 10448,00 грн (т. 1 а.с. 39); - договір купівлі-продажу транспортного засобу № 6575/19/005371 від 23.04.2019, відповідно до якого [PERSON] 23.04.2019 придбала в ПП "Автотрейдінг-Волинь" в особі [PERSON] транспортний засіб марки "Volkswagen Caddy", 2004 р.в., кузов № [NUMBER] (т. 1 а.с. 36); - посвідчення про реєстрацію ТЗ на Одеській митниці та електронне декларування транспортного засобу марки "Volvo XC40", 2020 р.в., кузов № [NUMBER] на ім`я [PERSON] 26.05.2021 (т. 1 а.с. 30-32). На підтвердження факту відчуження [PERSON] після смерті [PERSON] спірних транспортних засобів позивач надав: - договір комісії № 8256/22/1/003438 від 30.06.2022, згідно з яким [PERSON] 30.06.2021 передала ТОВ "АЛЕФ ВЕСТ" автомобіль марки "Toyota FJ Cruiser", 2013 р.в., кузов № [NUMBER] , який був зареєстрований за власником 13.08.2021, для вчинення за плату щодо нього одного або декількох правочинів щодо продажу (т. 1 а.с. 28); - договір купівлі-продажу транспортного засобу від 01.07.2022, відповідно до умов якого 01.07.2022 ТОВ "АЛЕФ ФЕСТ" передав автомобіль марки "Toyota FJ Cruiser", 2013 р.в., кузов № [NUMBER] , який був зареєстрований за власником 13.08.2021, у власність [PERSON] . За домовленісю сторін ціна транспортного засобу складає 9400 грн (т. 1 а.с. 27); - договір комісії № 8256/22/1/003437 від 30.06.2022, згідно з яким [PERSON] 30.06.2022 передала ТОВ "АЛЕФ ВЕСТ" автомобіль марки "Volvo XC40", 2020 р.в., кузов № [NUMBER] , який був зареєстрований за власником 15.07.2021, для вчинення за плату щодо нього одного або декількох правочинів щодо продажу (т. 1 а.с. 35); - договір купівлі-продажу транспортного засобу 8256/22/001359 від 01.07.2022, відповідно до умов якого 01.07.2022 ТОВ "АЛЕФ ФЕСТ" передав автомобіль марки "Volvo XC40", 2020 р.в., кузов № [NUMBER] , у власність [PERSON] . За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 1400000 грн (т. 1 а.с. 33); - договір комісії № 8256/22/1/003439 від 30.06.2022, згідно з яким [PERSON] 30.06.2022 передала ТОВ "АЛЕФ ВЕСТ" в особі [PERSON] автомобіль марки "Volkswagen Caddy", 2004 р.в., кузов № [NUMBER] , який був зареєстрований за власником 23.04.2019, для вчинення за плату щодо нього одного або декількох правочинів щодо продажу (т. 1 а.с. 43); - договір купівлі-продажу транспортного засобу 8256/22/001361 від 01.07.2022, відповідно до умов якого 01.07.2022 ТОВ "АЛЕФ ФЕСТ" в особі [PERSON] передав автомобіль марки "Volkswagen Caddy", 2004 р.в., кузов № [NUMBER] , у власність [PERSON] . За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 8800 грн (т. 1 а.с. 42). Також позивач на підтвердження технічного стану транспортних засобів долучив до матеріалів справи акти технічного стану, акти огляду реалізованого транспортного засобу, посвідчення про реєстрацію ТЗ та сертифікати (т. 1 а.с. 29-32, 34, 37, 40, 41, 44). Зважаючи на те, що спірні транспортні засоби відчужені, позивач на підтвердження їх вартості крім описаного вище надав роздруківки із сайту "Аuto Ria", на якому опубліковані фото та ціни вживаних транспортних засобів зі схожими характеристиками (т. 1 а.с. 45-47). Також під час розгляду справи позивач заявив клопотання про призначення судової атотоварознавчої експертизи автомобілів марки "Toyota FJ Cruiser", 2013 р.в., та "Volkswagen Caddy", 2004 р.в., яке суд задоволив. Щодо вартості відчуженого автомобіля марки "Volvo XC40", 2020 р.в., кузов № [NUMBER] , то погодився із такою, яка вказана в договорі купівлі-продажу, - 1400000 грн (т. 1 а.с. 33). Згідно з висновком експерта № СЕ-19/109-24/1970-АВ від 24.05.2024, ринкова вартість аналогічного автомобіля марки "Toyota\~FJ\~Cruiser",\~2013\~р.в.,\~кузов №\~ [NUMBER] ,\~станом на\~30.06.2022\~становила 724322,00\~грн.\~Ринкова вартість\~аналогічного автомобіля\~марки "Volkswagen\~Caddy",\~2004\~р.в.,\~кузов №\~ [NUMBER] ,\~станом на\~30.06.2022\~становила 198743,00\~грн(т. 2 а.с. 49-55). Оцінка суду та норми права, які застосував суд: суд, вислухавши позивача, його представника, представника відповідачки [PERSON] , дослідивши та оцінивши наявні в справі докази в їх сукупності, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з такого. Як установлено з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] перебували з 13.08.2009 в зареєстрованому шлюбі. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно. Його спадкоємцями є батько - позивач [PERSON] , мама - третя особа [PERSON] , яка відмовилась від прийняття спадщини на користь позивача, дружина - відповідачка [PERSON] та відповідач - син [PERSON] . Спадкоємці звернулися із заявами про прийняття спадщини, на підставі яких отримали свідоцтва про право на спадщну за законом: [PERSON] з урахуванням відмови від своєї частки [PERSON] - на 1/2 частку приміщення "Свинарник" та 1/2 частки транспортних засобів, які не є предметом дослідження у даній справі, та [PERSON] , яка представляє інтереси неповнолітнього сина [PERSON] , - на іншу 1/2 частку вказаного майна. Як зазначив позивач, він також мав намір успадкувати й інше належне сину майно (спірні транспортні засоби) та отримати відповідне свідоцтво про право на спадщину за законом, однак у зв`язку з тим, що в нього відсутні правовстановлюючі документи, нотаріус відмовила йому у видачі свідоцтва. Відсутність ж таких документів виникла через те, що транспортні засоби були зареєстровані за відповідачкою, а після смерті [PERSON] - відчужені нею. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Верховний Суд наголошує, що позовні вимоги мають оцінюватися судом, виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. Позивач просить у тому числі визнати 1/2 частку спірних автомобілів спадковим майном померлого [PERSON] , яке є спільною сумісною власністю подружжя, тобто фактично просить вирішити питання про права померлої особи. Проте суд звертає увагу на те, що, відповідно до ч. 1 ст. 25 ЦК України, здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України). Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України). Відповідно до статті 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" роз`яснено, що для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування. Аналогічний правовий висновок неодноразово було викладено Верховним Судом у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц (провадження № 61-15147св18); від 20 червня 2018 року у справі № 266/5267/18 (провадження № 61-6647св19); від 20 березня 2019 року у справі № 550/1040/16-ц (провадження № 61-28423св18); від 22 квітня 2020 року у справі № 601/2592/18 (провадження № 61-17859св19); від 22 квітня 2020 року у справі № 127/23809/18 (провадження № 61-11210св19); від 27 травня 2020 року у справі № 361/7518/16-ц (провадження № 61-43734св18), від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18 (провадження № 61-9410св19), що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах. Ураховуючи вказані вище положення закону та релевантну практику Верховного Суду, суд зважає на те, що [PERSON] помер ще у квітні 2022 року, тому відповідно до ч. 4 ст. 25 ЦК України його цивільна правоздатність припинилася, що свідчить про неможливість визначення за ним частки у спадковому майні. Крім того, вказаний спосіб захисту не є ефективним в розумінні положень ст. 16 ЦК України та не призведе до відновлення порушення прав позивача, за захистом якого він звернувся до суду. Таким чином, у задоволенні позовної вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , законним представником якого є [PERSON] , про визначення 1/2 частки спірних автомобілів спадковим майном померлого [PERSON] , який помер [INFO] , слід відмовити. Також не підлягає до задоволення й позовна вимога, заявлена до відповідачів, про визнання за позивачем права на частину спадкового майна, а саме на 1/4 частку вартості відчужених відповідачкою транспортних засобів, оскільки вартість не є спадковим майном у розумінні чинного ЦК України. Більше того вказаний спосіб захисту також не є ефективним в розумінні положень статті 16 ЦК України та не призведе до відновлення порушення прав позивача. Проте, суд уважає за необхідне зазначити, що, як установлено вище, транспортні засоби, з приводу яких виник спір, були придбані за час перебування [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі. Відповідно до положень ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми\~ст. 60 СК\~України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує, про що зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Верховний Суд у постановах від 27.01.2020 у справі № 442/8047/16-ц та від 29.01.2021 у справі № 161/14048/19 указав на те, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує, оскільки відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Під час\~розгляду справи\~знайшло своє\~підтвердження,\~що за\~час перебування\~у шлюбі\~за [PERSON] \~були зареєстровані\~транспортні засоби марки "Volkswagen Caddy", 2004 р.в., кузов № [NUMBER] , марки "Volvo XC40", 2020 р.в., кузов № [NUMBER] , марки "Toyota FJ Cruiser", 2013 р.в., кузов № [NUMBER] , на підтвердження чого позивач надав відповідні докази, які описані вище. Відповідачка не заперечила факт реєстрації за нею вказаних транспортних засобів, які були придбані під час перебування в шлюбі з [PERSON] , як і не заперечила факту їх відчуження після смерті останнього. Її представник у своїх поясненнях вказував, що позивач не надав жодних доказів на підтвердження джерела набуття реалізованого його довірителькою майна, а тому його вимоги є необгрунтованими. При цьому він не заперечив факту реалізації цих автомобілів його довірителькою, мотивуючи це її особистою власністю, яку вона відчужила через складне матерільне становище та необхідність на виручені кошти утримувати неповнолітнього сина, який є внуком позивача, однак останній, претендуючи на частку майна свого сина, не поцікавився чи не потребує допомоги його малолітній внук, який залишився без батька, в тому числі під час тривалого лікування його матері, відповідачки по справі. Даючи оцінку зазначеному та зважаючи на те, що спірні автомобілі були придбані під час перебування в шлюбі спадкодавця та [PERSON] , при цьому відповідачка презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростувала, належних доказів того, що спірне майно було придбане за її особисті кошти, не надала, хоча саме на неї покладається тягар доказування обставин, необхідних для спростування цієї презумпції, тому спірне майно вважається спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу з урахуванням того, що частки чоловіка та дружини у майні є рівними. При цьому суд не бере до уваги посилання представника відповідачки на постанову Верховного Суду у справі № 546/912/16-ц від 24.01.2020 в частині того, що саме позивач має підтверджувати джерело реалізованого майна, оскільки у вказаній справі спір щодо майна виник між особами, які не перебували в зареєстрованому шлюбі, що свідчить про відмінність у спірних правовідносинах та застосуванні норм права. Як указано вище, позивач є батьком [PERSON] , тому в силу вимог ст. 1261 ЦК України як спадкоємець за законом першої черги має право на спадкування після смерті сина. Згідно зі ст. 1268 ЦК України, спадщина належить спадкоємцеві, незалежно від часу прийняття спадщини. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. [PERSON] звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину у спільній власності, у тому числі щодо автомобілів марки "Вольво ХС 40", "Тойота FC Крузер", "Вольцваген Каді", проте нотаріус повідомила, що йому для цього слід подати правовстановлюючий документ, виданий за померлим, про що вказала у повідомленні № 36/01-16 від 15.05.2023. Зазначене свідчить про те, що позивач перед зверненням до суду з даним позовом, звертався до нотаріуса за оформленням права на спадщину, проте оформити спадкові права не зміг, оскільки в нього відсутні правовстановлюючі документи. Відсутність таких зумовлена тим, що транспортні засоби, як установлено вище, були зареєстровані за відповідачкою та після смерті спадкодавця нею відчужені іншим особам. Однак,\~суд приймає\~до уваги\~те,\~що під\~час розгляду\~справи встановлено,\~що транспортні\~засоби марки "Volkswagen Caddy", 2004 р.в., кузов № [NUMBER] , марки "Volvo XC40", 2020 р.в., кузов № [NUMBER] , марки "Toyota FJ Cruiser", 2013 р.в., кузов № [NUMBER] , були спільною сумісною власністю подружжя, режим спільної сумісної власності вказаного майна у судовому порядку не спростовано, а відтак 1/2 їх частка входила до спадкової маси після смерті [PERSON] . Оскільки з матеріалів справи встановлено, що спадкоємцями [PERSON] є його батько -позивач [PERSON] , його мама - третя особа [PERSON] , яка відмовилася від прийняття спадщини на користь останнього, дружина - відповідачка [PERSON] та син - відповідач [PERSON] , інтереси якого представляє його законний представник, суд уважає, що частка позивача у спадковому майні [PERSON] , яке було спільною сумісною власністю подружжя, становить 1/4 частку (1/2 частка належить [PERSON] та неповнолітньому [PERSON] , інша 1/2 частка поділяєтся між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що становить 1/8 частку (1/2 частку/4) за кожним з них, а відтак частка [PERSON] з увахуванням того, що на його користь від своєї частки відмовилася [PERSON] , становиь 1/4 (1/8+1/8)). На успадкування 1/4 частки спадкового майна сина, яке було спільною сумісною власністю подружжя, мав право позивач, проте, як установив суд, таке спадкове майно після смерті спадкодавця було відчужене відповідачкою. Тобто на даний час у позивача відсутня можливість подати нотаріусу документи, що засвідчують право власності померлого [PERSON] на нерухоме майно, що позбавляє позивача можливості оформити належне йому право на частку в спадщині в нотаріальному порядку, тому його право підлягає захисту в судовому порядку. При цьому до тверджень представника відповідача з приводу того, що [PERSON] було порушено порядок звернення до суду з даним позовом, оскільки спочатку він повинен був отримати відмову нотаріуса в оформленні спадкових прав, що свідчило б про наявність порушеного права, і тільки після цього можна було звернутися до суду з даним позовом, що є підставою для відмови в позові, суд ставиться критично. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 16.12.2020 у справі № 761/11883/17, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Отже, питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. У постанові від 04.05.2020 у справі № 707/1309/15-ц Верховний Суд звернув увагу на те, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. З урахуванням положень статей 1296-1299 ЦК України питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Вказане свідчить про те, що питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права, існуваня перешкод в оформленні права на спадщину в нотаріальному порядку чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. За встановлених обставин справи відсутність постанови нотаріуса про відмову в оформленні спадкових прав не може бути безумовною підставою для відмови в позові, оскільки суд уважає доведеною ту обставину, що останній дотримався встновленого законом порядку звернення до нотаріуса за прийняттям спадщини, однак у зв`язку з відсутністю у нього правовстановлюючих документів та відчуженням належної йому частки у спадковому майні у нього існують законні сподівання на захист своїх прав, які не визнаються відповідачкою, у судовому порядку. Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод встановлено право на ефективний засіб юридичного захисту та передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. В рішенні ЄСПЛ від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (п. 145) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма (ст. 13 Конвенції) гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. В рішенні ЄСПЛ "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (п. 75) зазначено, що засіб захисту, що вимагається згаданою статтею (ст. 13 Конвенції) повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Під час розгляду справи встановлено, що позивач, будучи спадкоємцем за законом першої черги, спадщину після смерті свого сина прийняв, однак реалізувати своє право на частку спірних автомобілів він не може, оскільки такі відчужені відповідачкою, хоча вони входили до спадкової маси, тому він просить стягнути з останньої на його користь грошову компенсацію вартості належної йому частки у спадковому майні в розмірі 580766,25 грн, яка складається із сум вартості 1/4 часток кожного з транспортних засобів, які є предметом спору в даній справі. Як указано вище, [PERSON] помер [INFO] . Протягом шестимісячного строку після його смерті [PERSON] [INFO] відчужила транспортні засоби, які були спільною сумісною власністю подружжя, а відтак право власності на них трансформувалося та належить на даний час іншим особам. При цьому суд звертає увагу на те, що саме відповідачка отримала кошти за реалізоване майно, чого не заперечив у своїх письмових поясненнях її представник, мотивуючи необхідність їх отримання тяжким становищем відповідачки та її сина. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 01.03.2023 у справі № 320/10856/18: "Положення ЦК України щодо прийняття спадщини спрямовані на захист прав усіх спадкоємців, які мають права на спадщину, та надають можливість кожному з них захистити своє право чи інтерес, навіть якщо строк на прийняття спадщини пропущено і спадщина вже розподілена між іншими спадкоємцями. Крім того, такі ж права має спадкоємець, якщо спадщина визнана відумерлою та перейшла до територіальної громади. Зокрема, за змістом статті 1280 ЦК України, якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці (частини друга і третя статті 1272 цього Кодексу), вона підлягає перерозподілу між ними. Такі спадкоємці мають право вимагати передання їм у натурі частини майна, яке збереглося, або сплати грошової компенсації. Якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі його продажу спадкоємець має право на грошову компенсацію. Відтак спадкоємець, який із зазначених причин не зміг прийняти спадщину, яка була перерозподілена між іншими спадкоємцями або перейшла у власність територіальної громади як відумерла, має право на передачу йому належної частки спадщини в натурі, якщо спадщина збереглася, а у випадку неможливості такої передачі у зв`язку з тим, що спадщина не збереглася, або визнана відумерлою та відчужена територіальною громадою на користь іншої особи, має право на отримання лише грошової компенсації. Такий підхід до розв`язання проблем переходу прав на відумерлу спадщину застосовується законодавством задля захисту прав добросовісного набувача майна, що на час переходу прав на це майно не знав та не міг знати про наявність спадкоємців, що мають право на спадщину. Цивільне право та цивільне законодавство передбачає за відсутності норми права, що регулює спірні правовідносини, які виникли між учасниками цивільного спору, застосування при розгляді таких спорів аналогію права або аналогію закону. Зокрема, стаття 8 ЦК України передбачає, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права). Аналіз змісту статті 1280 ЦК України свідчить про те, що право на отримання спадкового майна в натурі виникає у спадкоємця лише якщо майно, що було визнане відумерлою спадщиною, збереглося і не було відчужене територіальною громадою. Якщо ж воно було відчужене іншій особі за договором або не збереглося, то спадкоємець має право лише на компенсацію його вартості у грошовому еквіваленті". Враховуючи викладене вище та зважаючи на те, що майно, частка в якому повинна була перейти до позивача як до спадкоємця, відчужене відповідачкою іншим особам, які є добросовісними набувачами, тобто воно не збереглося, а тому суд уважає, що позивач за аналогією ст. 1280 ЦК України має право на компенсацію його частки у такому майні в грошовому еквіваленті, про що і просить останній. Згідно з дослідженими в судовому засіданні доказами, вартість 1/4\~частки транспортного\~засобу марки\~"Toyota\~FJ\~Cruiser"\~складає 181080,50\~грн (724322,00\~грн:4),\~1/4\~частки транспортного\~засобу марки\~"Volkswagen\~Caddy"\~-\~49685,75\~грн (198743,00\~грн:4),1/4 частки транспортного засобу марки "Volvo XC40" - 350000,00 грн (1400000грн:4). Вартість часток перших двох автомобілів визначена з урахуванням установленої їх вартості у висновку експерта, третьої - виходячи з ціни продажу, вказаної у відповідному договорі купівлі-продажу, з якою позивач погодився. Будь-яких заперечень з приводу вартості автомобілів сторона відповідачки не висловлювала, доказів на її спростування не надавала. За встановлених фактичних обставин справи, суд висновує, що з відповідачки [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] компенсацію вартості його частки у спадковому майні [PERSON] , який помер [INFO] , в розмірі 580766,25 грн, що складається з 1/4 частки вартості транспортних засобів: марки "Toyota FJ Cruiser", 2013 року випуску, "Volvo XC40", 2020 року випуску, "Volkswagen Caddy", 2004 року випуску (181080,50грн+49685,75грн+350000,00грн), а позов в цій частині задоволити. Таким чином, позов [PERSON] про визнання майна спадковим, визнання права на спадкове майно та стягнення компенсації підлягає до частково задоволення. Розподіл судових витрат: відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладаться на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Під час звернення до суду з позовом про визнання майна спадковим, визнання права на спадкове майно та стягнення компенсації позивач заявив три позовні вимоги, дві з яких немайного, а одна майнового характеру. Ціну позову визначив у розмірі 674546,33 грн та сплатив попередній (як указано в позовній заяві) розмір судового збору в сумі 6745,50 грн, на підтвердження чого надав відповідну платіжну інструкцію (т. 1 а.с. 7). З урахуванням того, що розмір судового збору за вимогу немайнового характеру станом на дату подання позову становив 1073,60 грн, а такі було заявлено дві, тому [PERSON] повинен був сплатити за них 2147,20 грн судового збору (1073,60 грн*2). Судовий збір ж за вимогу матеріального характеру з урахуванням того, що під час розгляду справи була встановлена вартість 1/4 частки спірного майна, повинен був складати 5807,66 грн (1% від ціни позову - 580766,25 грн), тому загальна сума судового збору, яку повинем був сплатити позивач при зверненні до суду, складає 7954,86 грн. Оскільки вимогу майнового характеру суд задоволив, тому з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути 5807,66 грн сплаченого судового збору. Натомість з позивача, з огляду на те, що в задоволенні двох його вимог немайнового характеру суд відмовив, необхідно стягнути на користь держави недоплачений судовий збір у розмірі 1209,36 грн (7954,86 грн (судовий збір, який підлягав сплаті)-5807,66грн (сплачений судовий збір за вимогу, яка задоволена)-937,84 грн (різниця переплаченого судового збору за вимогу майного характеру (6745,50 грн-5807,66 грн)). Будь-яких доказів про понесення інших витрат сторони до закінчення розгляду справи не подали. На підставі викладеного,

Outcome: partial