Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-20 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» (далі - ТОВ «ФК Дніпрофінансгруп») звернулося до Голосіївського районного суду міста Києва з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 10.01.2008 між ВАТ «Комерційний банк «Експобанк» (найменування змінено на Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Експобанк» (далі - ПАТ «КБ «Експобанк») та [PERSON] укладено договір кредиту № 12А. 10.01.2008 між ПАТ «КБ «Експобанк» та [PERSON] укладено договір поруки, за яким остання поручилася за належне виконання [PERSON] своїх зобов`язань за кредитом. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02.12.2011 по справі № 2-4610/11 стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «КБ «Експобанк» заборгованість за кредитним договором №12А від 10.01.2008 в розмірі 430460,15 грн. Відповідно до договору про відступлення прав вимоги від 06.03.2018, укладеного між ПАТ «КБ «Експобанк» (попередня назва ВАТ «Комерційний банк «Експобанк») та ТОВ «ФК Дніпрофінансгруп», ПАТ «КБ «Експобанк» відступив на користь ТОВ «ФК Дніпрофінансгруп» право вимоги за договором кредиту від 10.01.2008 разом з усіма додатками до нього (у т.ч. графіками здійснення платежів) та додатковими договорами (угодами), договорами про внесення змін, змінами і доповненнями, що є невід`ємними частинами. У зв`язку з тим, що рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02.12.2011 по справі № 2-4610/11 не виконується, позивач просить суд стягнути зі відповідачів за період з 19.03.2021 по 19.03.2024 3% річних від простроченої суми заборгованості у розмірі 38804,54 грн, а також інфляційні втрати за весь час прострочення у розмірі 177463,07 грн., а всього 216267, 61 грн. Просило суд стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ТОВ «ФК Дніпрофінансгруп» 3% річних в розмірі 38804, 54 грн., інфляційні втрати в розмірі 177463,07 грн., а всього 216267, 61 грн. та судові витрати. 23.05.2024 відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та витребувано докази. Відповідачі своїм правом на подачу відзиву не скористалися. За останнім відомим зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідачів направлялись ухвала про відкриття провадження та позовна заява з додатками, які повернулися на адресу суду з відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання». Верховний Суд у постанові від 18.03.2021 у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, в даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б). Зважаючи на те, що судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, та неподання у встановлений судом строк заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та/або клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін та/або письмового відзиву на позов, справа вирішується за наявними матеріалами у відповідності з нормою ч. 5 ст. 279 ЦПК України. Дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне. 02.12.2011 рішенням Голосіївського районного суду міста Києва по справі №2-4610/11 стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «КБ «Експобанк» заборгованість за договором кредиту і забезпечення № 12А від 10.01.2008 у розмірі 428640, 15 грн, судовий збір у розмірі 1700 грн, витрати за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120 грн., а всього 430460, 15 грн. 15.03.2013 ПАТ «КБ «Експобанк» звернулося до відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві з заявою про відкриття виконавчого провадження щодо виконання виконавчого листа Голосіївського районного суду міста Києві №2-4610/11 від 21.12.2012. 30.07.2015 начальником відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві Макшанцевою Г.О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження [NUMBER] про примусове виконання виконавчого листа №2-4610/11 від 21.12.2012 про стягнення солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «КБ «Експобанк» борг у розмірі 430460, 15 грн. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 26.02.2019 замінено стягувача ПАТ «КБ «Експобанк» на ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» у виконавчих листах № 2-4610/11, виданих на виконання рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02.12.2011 року в цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Відповідно до відповіді Голосіївського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), наданої на виконання вимог ухвали від 23.05.2024, останній повідомив, що надати належним чином завірені копії документів, які стосуються інформації про вищевказані виконавчі провадження не виявляється можливим, оскільки відповідно до Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 1829/5 від 07.06.2017, виконавче провадження знищено за закінченням терміну зберігання. Відповідно до довідки, наданої Голосіївським відділом державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) виконавче провадження [NUMBER], боржник [PERSON] щодо примусового виконання виконавчого листа від 21.12.2012 №2-4610/11 завершене, оскільки 21.12.2015 виконавчий документ було повернуто стягувачу на підставі п.2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (відсутність у боржника майна). Відповідно до довідки, наданої Голосіївським відділом державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) виконавче провадження [NUMBER], боржник [PERSON] щодо примусового виконання виконавчого листа від 21.12.2012 №2/2601/7357/11 завершене, оскільки 25.12.2015 виконавчий документ було повернуто стягувачу на підставі п.2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (відсутність у боржника майна). Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. За змістом ст. 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, норми розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий правовий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), у якій відступлено від правових висновків, зроблених Верховним Судом України у постановах від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України); та від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що норми статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, за своєю правовою природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні трьох процентів річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором. Враховуючи наведене, три проценти річних, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, підлягають застосуванню до порушеного грошового зобов`язання, складовою якого є, зокрема нараховані проценти за користування коштами, строки сплати яких визначено договором. В постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18, на яку послався заявник в касаційній скарзі, зроблено правовий висновок про те, що враховуючи положення частини другої статті 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу. Судом встановлено, що рішення Голосіївського районного суду міста Києва по справі №2-4610/11 від 02.12.2011 відповідачами не виконується, заборгованість не погашена, протилежного відповідачами жодними доказами спростовано не було. Боржники своєчасно не сплатили кошти, присуджені позивачу судовим рішенням, тому у них виник обов`язок сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. У ч. 2 ст. 625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Таким чином, при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у судовому рішенні. Позивач зазначає, що прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачами порушує його майнові права та інтереси, а тому з відповідачів на його користь підлягає стягненню 3% річних від простроченої суми боргу за період з 19.03.2021 по 19.03.2024. Відповідно до п. 18 ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Отже, нарахування позивачем інфляційних втрат та 3% річних за прострочення сплати боргу слід обмежити по 23.02.2022 включно. Таким чином, суд дійшов висновку про порушення відповідачами обов`язку в частині своєчасної оплати коштів за рішенням суду, що не спростовано відповідачами, внаслідок чого у них виник обов`язок сплатити інфляційні втрати та 3% річних за період з 19.03.2021 по 23.02.2022, виходячи із заборгованості в розмірі 430460,15 грн., що за розрахунками суду становить 37 880,49 грн. - інфляційні втрати та 12 100,06 грн. - 3 % річних, що загалом становить 49980,55 грн. Враховуючи наведене, позовні имоги підлягають частковому задоволенню. Згідно зі ч. 1 ст. 141 ЦПК України слід стягнути з відповідачів, окремо з кожного, на користь позивача понесені судові витрати по оплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог (23,11%) у розмірі 749,69 грн., у зв`язку з їх документальним підтвердженням.

Outcome: partial