Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-23 00:00:00

05.07.2024 [PERSON] звернулась до Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області з вказаним позовом. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що за час перебування у шлюбі з відповідачем у них народився син [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалось та шлюб був розірваний 06 грудня 2022 року в період вагітності позивача. Дитина сторін проживає з позивачем, відповідач її не відвідує. Крім того, відповідач недобросовісно виконує свої обов`язки щодо матеріального забезпечення спільної дитини, оскільки на виконанні у ДВС знаходиться виконавчий лист про стягнення з нього аліментів на утримання дитини, однак відповідач аліменти сплачує нерегулярно та з затримкою. Також, під час виклику до органу опіки та піклування відповідач не заперечував щоб його позбавили батьківських прав відносно його неповнолітнього сина, а тому позивач звернулась до органу опіки та піклування з проханням позбавити відповідача батьківських прав, та після проведення перевірки позивачу надано висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача та рекомендовано звернутись до суду. Зазначені обставини, на думку позивача, є підставами для позбавлення відповідача батьківських прав щодо його неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , а тому позивач звернулась до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 04.09.2024 відкрито провадження у даній справі, призначено підготовче засідання, надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а третій особі - для подання пояснення щодо позову. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 10.10.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду в судовому засіданні. 18.02.2025 в судовому засіданні позивач та її представник адвокат Токарєв О.Т. позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити з підстав викладених в ньому. Додатково позивач пояснила, що в шлюбі з відповідачем перебувала приблизно п`ять-шість місяців та з народження сина відповідач не виявляв до нього жодного інтересу, не цікавився, що дитина їсть, у що одягається. Коли відповідач один раз прийшов побачити дитину, то не проявив ніякого інтересу, а тому позивач не примушувала його до зустрічей з сином. Додатково позивач зазначила, що позбавлення відповідача батьківських прав щодо їх сина їй також необхідне для того, щоб у майбутньому, створивши нову сім`ю, її майбутній чоловік зміг усиновити дитину і дитина знала лише його як батька. 18.02.2025 в судовому засіданні представник третьої особи органу опіки та піклування не заперечувала щодо задоволення позову, додатково пояснила, що 20.03.2024 позивач звернулась до органу опіки та піклування із заявою щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав. Перше засідання комісії 17.04.2024 було відкладено за клопотанням відповідача. На засіданні комісії 16.05.2024 було розглянуто питання щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав, на якому позивач пояснила що відповідач аліменти не сплачує, з дитиною не бачиться, батьківських обов`язків не виконує. Відповідач на засіданні комісії не заперечував щодо позбавлення його батьківських прав. Також комісією було проведено обстеження житлово-побутових умов проживання дитини, про що складено акт, та складено висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав щодо його неповнолітнього сина. Тому, представник вважає, що рішення суду про позбавлення відповідача батьківських прав відповідатиме інтересам дитини, оскільки до такого рішення прийшов орган опіки та піклування. 18.02.2025 відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Щодо сплати аліментів на утримання спільного з позивачем сина, додатково пояснив, що у нього був наявний борг у зв`язку з тим, що позивач не повідомила номер рахунку для здійснення переказу коштів та після того, як позивач надала вказану інформацію, борг був повністю погашений та на даний час аліменти сплачуються вчасно. Вказав, що на засіданні органу опіки не заперечував щодо позбавлення його батьківських прав, оскільки такі заперечення хотів висловити вже у суді. Одночасно підтвердив, що він мало уваги приділяє дитині, бо працює і має мало часу, а також, зважаючи на неприязні відносини з позивачем, не може проводити час з дитиною за її присутності. На запитання суду вказав, що розуміє необхідність зміни свого ставлення до участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, буде більше часу приділяти її вихованню та спілкуванню з нею. Заслухавши пояснення позивача та його представника, думку представника третьої особи та заперечення відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до такого висновку. Суд встановив, що згідно з копією Свідоцтва про народження серії [NUMBER] батьками дитини [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7). Як вбачається з копії Свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 06 грудня 2022 року (а.с. 8). Згідно з витягами з реєстру територіальної громади № 2024/006276039 від 29.05.2024 та № 2023/002245545 від 15.03.2023 [PERSON] , [INFO] , та її син [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою [ADDRESS] (а.с. 12, 13). Відповідно до довідки № 34 виданої 04.08.2023 директором МКП «Житловокомунгосп», колишній чоловік [PERSON] - [PERSON] не зареєстрований та не проживає за адресою [ADDRESS] , протягом тривалого часу (більше року), місце його перебування не відомо (а.с. 11). Рішенням виконавчого комітету Могилів-Подільської міської ради Вінницької області № 116 від 30.05.2024 вирішено надати висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно його неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 9). З вказаного висновку вбачається, що працівниками служби у справах дітей міської ради 01.04.2024 здійснено обстеження житлово-побутових умов за адресою проживання матері та дитини та встановлено, що [PERSON] з сином та своїми батьками проживає у приватному будинку зі всіма зручностями та комунікаціями за адресою [ADDRESS] , який складається з трьох кімнат, коридору, кухні, ванної та туалетної кімнати. В будинку чисто, зроблено сучасний ремонт, наявні меблі та побутова техніка. Хлопчик проживає в кімнаті з мамою, має все необхідне для повноцінного розвитку та проживання: дитяче ліжко, візок для прогулянок, одяг відповідного віку та сезону, засоби гігієни, іграшки, відповідне харчування. Відповідно до оцінки потреб Могилів-Подільського міського територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг), потреби дитини [PERSON] задовольняються у повній мірі. Мати дитини належним чином виконує батьківські обов`язки, хлопчик забезпечений усім необхідним для проживання та розвитку. На засіданні комісії з питань захисту прав дитини 16.05.2024 мати дитини [PERSON] повідомила, що [PERSON] з моменту народження жодних батьківських обов`язків відносно дитини не виконує: не цікавиться станом здоров`я, не піклується про фізичний стан і духовний розвиток дитини, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини. [PERSON] заперечень щодо позбавлення його батьківських прав не має. Виходячи з наведеного вище, з метою захисту прав та інтересів дитини, і так як [PERSON] не виконує своїх батьківських обов`язків та участі у вихованні дитини не приймає, долею, життям, станом здоров`я не цікавиться, виконавчий комітет Могилів-Подільської міської ради, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно його малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (а.с. 10). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України "Про охорону дитинства"). Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства"). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України). Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. У частині першій статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику ЄСПЛ як джерело права. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У рішенні від 16 липня 2015 року справі "Мамчур проти України" (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України" Суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) вказано, що звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному и міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20 (провадження № 61-6807св21), від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18 (провадження № 61-21461св19), від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19). Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. Так, єдиним доказом, який на думку позивача свідчать про ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків і який досліджено судом в судовому засіданні, є висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав. При цьому наданий позивачем на підтвердження своїх позовних вимог висновок органу опіки та піклування при виконавчому комітеті Могилів-Подільської міської ради, затверджений рішенням виконавчого комітету Могилів-Подільської міської ради № 116 від 30.05.2024 про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] не є безумовною підставою для задоволення позову та позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки на підставі частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. На думку суду, в даному випадку, висновок органу опіки та піклування є недостатньо обґрунтованим, оскільки не містить жодних посилань на докази, з яких виходив орган опіки та піклування при вирішені даного питання, а фактично грунтується на тому, що відповідач на засіданні органу опіки та піклування не заперечував щодо позбавлення його батьківських прав. Крім того, висновок суперечить інтересам малолітньої дитини [PERSON] , оскільки даний висновок за своїм змістом лише констатує факт свідомого ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до своєї малолітньої дитини без його перевірки, а саме: не цікавиться станом здоров`я, не піклується про фізичний стан і духовний розвиток дитини, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини. Вказане також було підтверджено представником служби у справах дітей, яка в судовому засіданні зазначила, що відповідач на засідання комісії не заперечував щодо вказаних обставин. А тому вказаний висновок було винесено лише на підставі пояснень наданих позивачем без їх перевірки. Проте, як вже зазначалось вище, самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. А встановлені судом обставини не свідчать про неможливість змінити поведінку відповідача у кращу сторону і про наявність вини у його діях. Отже, суд не бере до уваги вказаний висновок, вважає його недостатньо обґрунтованим, так як його зміст фактично констатує обставини, на які посилається кожна сторін, та не містить будь-яких підстав щодо задоволення заяви позивача та не врахування позиції відповідача. Суд також враховує і ту обставину, що із вказаного висновку не є зрозумілим, яким чином позбавлення батьківських прав відповідача сприятиме захисту прав та інтересів дитини. Разом з тим, при вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення батька до дитини, бажання спілкуватися і брати участь у її вихованні. Судом, не встановлено обставин, які б свідчили про те, що [PERSON] не бажає спілкуватися з сином та брати участь у його вихованні, остаточно і свідомо самоусунуся від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, яка проживає з матір`ю. Натомість встановлено, що між сторонами існує конфлікт, що негативно впливає на взаємовідносини відповідача з сином, який залишився проживати з матір`ю. Отже, позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно дитини є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками та наявність в його діях вини. Позивач в підтвердження позовних вимог про позбавлення батьківських прав посилається на те, що відповідач систематично ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно свого сина, однак в судовому засіданні так і не було встановлено, що відповідач є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] не забезпечуватиме інтересів самої дитини. Позивач та її представник не довели та не надали суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини, шляхом позбавлення батька по відношенню до дитини батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і покласти на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків (пункт 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»). Таким чином суд вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які були б підставою для позбавлення [PERSON] батьківських прав, а відтак суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити. Також, суд вважає, що [PERSON] слід попередити про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і покласти на органи опіки та піклування контроль за виконанням відповідачем батьківських обов`язків. Відповідно до частини першої ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід покласти на позивача у зв`язку із відмовою в позові.

Outcome: dismissed