Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-25 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське», про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних. В обґрунтуванні позову посилалася на те, що рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 01.04.2024 року, ухваленим по справі за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське», третя особа [PERSON] , про стягнення суми нарахованих, але не сплачених аліментів, позов задоволено частково та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на користь [PERSON] суму нарахованих із доходів [PERSON] , але не сплачених аліментів за період із березня 2020 року по грудень 2020 року у розмірі 27991 (двадцять сім тисяч дев`ятсот дев`яносто одну) гривню 38 копійок. 09.05.2024 року вказане судове рішення було виконано у примусовому порядку у повному обсязі. Оскільки відповідачем не було вчасно перераховано заборгованість по аліментах, тому [PERSON] звернулася до Добропільського міськрайонного суду Донецької області із цивільним позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» інфляційних втрат у розмірі 14720,71 грн. за період із 01.03.2020 року по 01.12.2020 рік, а також трьох відсотків річних у розмірі 2519,22 грн. за період з 01.01.2021 року по 09.05.2024 рік. Відповідно до рішення Вищої ради правосуддя №2797/0/15-24 від 24.09.2024 "Про зміну територіальної підсудності судових справ Добропільського міськрайонного суду Донецької області" з 07.10.2024 змінено територіальну підсудність судових справ Добропільського міськрайонного суду Донецької області шляхом її передачі до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з`явилась, її представник адвокат Трун О.В. позовні вимоги підтримала у повному обсязі, справу просила слухати за її відсутності та за відсутності позивачки, про що надала до суду письмову заяву. Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» у судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню. Судом встановлено, що рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 01.04.2024 року, ухваленим по справі за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське», третя особа [PERSON] , про стягнення суми нарахованих, але не сплачених аліментів, позов задоволено частково та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на користь [PERSON] суму нарахованих із доходів [PERSON] , але не сплачених аліментів за період з березня 2020 року по грудень 2020 року у розмірі 27991 (двадцять сім тисяч дев`ятсот дев`яносто одну) гривню 38 копійок (а.с.17-19). 09.05.2024 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» вказане судове рішення було виконано у повному обсязі, шляхом перерахування грошових коштів позивачці у сумі 27991,38 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №3600 від 09.05.2024 року (а.с.21). Позивачка із посиланням на ст. 625 ЦК України, просила суд стягнути з відповідача ТОВ «Краснолиманське» інфляційні втрати у розмірі 14720,71 грн. за період із 01.03.2020 року по 01.12.2020 року, а також три відсотки річних у розмірі 2519,22 грн. за період із 01.01.2021 року по 09.05.2024 року. Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов`язання. За частиною 2 вказаної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Грошові зобов`язання, відповідальність за які встановлена ст. 625 ЦК, передбачають, насамперед, договірні правовідносини. У контексті ст.ст. 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Оскільки ст. 625 ЦК України розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Статтею 625 ЦК України регулюються зобов`язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. З рішення суду зобов`язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що зазначено в ст. 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність. Крім того, передбачена ст. 625 ЦК України, відповідальність не застосовується до правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Правовідносини сторін по даній справі регулюються нормами Сімейного кодексу України, до яких положення ч. 2 ст. 625 ЦК України не застосовуються. Сімейний кодекс України, який є спеціальним законом, чітко встановив відповідальність за несплату аліментів у вигляді пені (ст. 196 СК України). За загальним правилом спеціальні норми права мають пріоритет над загальними нормами. Чинним законодавством України питання про нарахування при простроченні сплати аліментів врегульоване положеннями ст. 196 Сімейного кодексу України, яка є спеціальною нормою з цього приводу по відношенню до інших норм права, в тому числі і до ст. 625 ЦК України. У вказаній нормі законодавцем чітко розмежовані наслідки прострочення сплати аліментів від наслідків прострочення оплати додаткових витрат на дитину. Зокрема, у разі прострочення сплати аліментів для боржника встановлена відповідальність у вигляді пені за кожен день прострочення. Натомість, у разі прострочення оплати додаткових витрат на дитину встановлена відповідальність у вигляді виплати заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також нарахування 3 % річних із простроченої суми. Таким чином із вказаної норми вбачається, що законодавець чітко розмежував негативні наслідки порушення строків сплати цих двох різних фінансових обов`язків батьків, і для кожного з них встановив відповідні фінансові санкції:при простроченні оплати додаткових витрат на дитину - сплачуються встановлений індекс інфляції за весь час прострочення а також три проценти річних із простроченої суми; при простроченні сплати аліментів - сплачується пеня у розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Таким чином, застосування ст. 625 ЦК України і нарахування штрафних фінансових санкцій у виді інфляційних втрат та 3% річних на суму заборгованості з оплати аліментів не відповідають вимогам спеціального законодавства. Крім того, у самій статті 625 ЦК України зазначена можливість її застосування лише у разі, якщо законом чи договором не передбачений інший розмір санкцій. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст.141 та ч.2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Outcome: dismissed