Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-26 00:00:00

У жовтні 2020 року адвокат Дугінов Дмитро Андрійович в інтересах [PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк», Банк), в якому просив суд стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача: за договором № SAMDN01000720209840 від 30.09.2011 року 7 050 320,24 грн. - пеня у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» за період з 21.10.2019 року по 24.06.2020 року; 3 619,23 євро - ненараховані відсотки за період з 07.05.2018 року по 24.06.2020 року; 3 619,23 євро - 3% річних за період з 07.05.2018 року по 24.06.2020 року; за договором № SAMDN01000720210508 від 30.09.2011 року 8 048 679,05 грн. - пеня у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» за період з 21.10.2019 року по 04.06.2020 року; 8 265,29 дол. США - ненараховані відсотки за період з 07.05.2018 року по 04.06.2020 року; 6 198,97 дол.США - 3% річних за період з 07.05.2018 року по 04.06.2020 року. Та усі судові витрати покласти на відповідача. У обґрунтування позовних вимог вказав, що 30 вересня 2011 р. між позивачем та ПАТ КБ «Приватбанк» в м. Алушта було укладено два договори банківських вкладів (договір № SAMDN 01000720209840, рахунок № 26202602551769 та договір № SAMDN01000720210508, рахунок [NUMBER]). Навесні 2014 р., у зв`язку із припиненням функціонування банківських відділень Відповідача на території АР Крим та м. Севастополя, рахунки Позивача було безпідставно заблоковано Відповідачем. Нарахування відсотків було припинено. З метою отримання належних позивачу коштів та нарахованих по ним відсотків позивач неодноразово звертався до банку із вимогами поновити йому доступ до рахунку, але дані вимоги позивача банком виконані не були. 27 жовтня 2014 р. позивач звернувся із заявою до ПАТ КБ «Приватбанк» (здав до головного офісу ПАТ КБ «Приватбанк» у м. Кривому Розі) про розірвання вищевказаних договорів банківських вкладів, повернення коштів та нарахованих на них відсотків. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2018 р. у справі 757/26746/17-ц, позовні вимоги були частково задоволені. Стягнено з відповідача на користь позивача, заборгованість у розмірі 104 383, 74 долари США, три проценти річних в розмірі 275 654 грн 24 коп., пеню в розмірі 2 786 574 грн 96 коп., суму вкладу та відсотки в розмірі 59005,41 Євро, три проценти річних в розмірі 187 698 грн 24 коп., пеню в розмірі 1 819 480 грн 19 коп. та стягнуто з відповідача в дохід держави судовий збір в розмірі 148 533 грн 70 коп. Постановою Київського Апеляційного суду від 21 січня 2020 р. апеляційну скаргу банку було задоволено частково. Позов - задоволено частково. Присуджені судом кошти були стягнуті Департаментом ДВС та зараховані на рахунки [PERSON] 05.06.2020 р. та 25.06.2020 р. Через тривалість в повернені своїх власних заощаджень позивач вважає свої права порушеними, у зв`язку з чим вимушений звернутися з вказаним позовом до суду. На підставі викладеного просив задовольнити позов. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03.11.2020 року відкрито провадження у справі для розгляду за правилами загального позовного провадження. 06 грудня 2021 року від представника АТ КБ «Приватбанк» надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання вказала про те, що щодо заявлених позовних вимог про стягнення відсотків за вказаними договорами за період з 07.05.2018 року по 24.06.2020 року та відповідно за період з 07.05.2018 року по 04.06.2020 року вважає їх безпідставними, оскільки договірні зобов`язання в тому чисті і з виплати процентів, за договорами банківських вкладів № SAMDN01000720209840 та № SAMDN01000720210508 - припинилися. Щодо нарахованої позивачем пені вказала, що заявлені вимоги є безпідставними, оскільки договірні зобов`язання між позивачем та Банком припинено, а відповідно ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини. Щодо нарахування 3 % річних зазначила, що заявлені вимоги є необґрунтованими, а наведені розрахунки невірними, оскільки даною виконання Банком судового рішення у справі № 757/2674617-ц є 16.04.2020 року. Невчасне перерахування коштів з відповідного депозитного рахунку на який було списано кошти з Банку є відповідальністю Державної виконавчої служби, а не Банку. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог. 13 грудня 2021 року на адресу суду від представника позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до змісту якого останній не погоджується з вказаним у відзиві, а саме, що договори були розірвані після направлення вкладником заяви про розірвання договорів (27 жовтня 2014 року). Вказав, що договори не було розірвано за рішенням суду. Договори були діючими до моменту виплати клієнту вкладу та відсотків, а це відбулося після періоду заявленого стороною позивача до стягнення. 18 липня 2022 року на адресу суду від представника позивача надійшли письмові пояснення. 20 липня 2022 року на адресу суду від представника відповідача надійшла заява про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ТОВ «ФК «Фінілон». 20 липня 2022 року на адресу суду від представника відповідача надійшли письмові пояснення, в яких остання вказує, що 17.11.2014 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» було укладено договір про переведення боргу з подальшим укладенням 18.11.2014 року Додаткової угоди до цього договору. Відповідно до витягу з електронного Додатку 1 до умов договору про переведення боргу, АТ КБ "'ПриватБанк" саме зараз було виявлено факт переведення боргу грошових коштів Позивача, що знаходилися на рахунках, відкритих на підставі договорів № SAMDN01000720209840 та № SAMDN01000720210508 від 30.09.2011 р. на рахунки ТОВ «ФК «Фінілон» на підставі договору про переведення боргу від 17.11.2014 р. Отже, в наслідок укладання 17.11.2014 року між ПАТ КБ ПРИВАТБАНК та ТОВ «ФК «Фінілон» Договору переведення боргу за договорами № SAMDN01000720209840 та № SAMDN01000720210508 від 30.09.2011 р. АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на цей час не несе жодних зобов`язань за такими договорами, а ТОВ «ФК «ФІНІЛОН» є Новим боржником у відповідності до умов Договору про переведення боргу від 17.11.2014 року. Таким чином у зв`язку з тим, що АТ КБ "ПриватБанк" не є боржником за вказаними депозитними договорами, отже відсутні підстави для стягнення з Банку відсотків, пені та 3 % річних за цими договорами. У зв`язку з вище викладеним, вважає, що належним відповідачем у даній цивільний справі має бути ТОВ «ФК «ФІНІЛОН». 14 листопада 2022 року на адресу суду від представника відповідача надійшли письмові пояснення. 14 листопада 2022 року на адресу суду від представника відповідача надійшли письмові пояснення. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27.06.2023 року занесеною до протоколу судового засідання, задоволено заяву представника відповідача про залучення до участі у справу третьої особи. Залучено ТОВ «ФК «Фінілон» у якості третьої особи. 09 жовтня 2023 року на адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання про доручення доказів до матеріалів справи. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19.12.2023 року закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У судове засідання представник позивача не з`явився, про місце день і час розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив, разом з тим, у матеріалах справи містяться заяви представника позивача про розгляд справи без його участі. Від представника відповідача на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без фіксації судового засідання, вказав, що заперечує проти задоволення позовних вимог. Згідно з ч. 1 ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною 8 статті 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. За наведених обставин, суд, приходить до висновку про розгляд справи у відсутність учасників на підставі наявних в ній доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Так, відповідно до матеріалів справи, постановою Київського апеляційного суду від 21.01.2020 року у справі № 757/26746/17-ц встановлено, що 30 вересня 2011 року сторони уклали договір банківського вкладу № SAMDN01000720209840 (вклад «Приват-вклад») на умовах сплати щомісячно 3 % річних на суму вкладу 1827, 22 євро строком 12 місяців, для цілей якого відкрито особовий рахунок № [NUMBER] , та договір банківського вкладу № SAMDN01000720210508 (вклад «Приват-вклад») на умовах сплати щомісячно 4% річних на суму вкладу 5757,10 дол. США строком 12 місяців, для цілей якого відкрито особовий рахунок № [NUMBER] . Вказані угоди передбачали можливість автоматичної пролонгації їх дії, а також можливість безперешкодного поповнення вкладу або зняття грошових коштів без розірвання договору. Протягом дії договорів позивач поповнював свої вклади: на загальну суму у розмірі 56453,88 Євро та 99237,84 доларів США, що підтверджується оригіналами ківітвнцій приєднаними до матеріалів справи. Встановлено, що 27 жовтня 2014 року позивач звернувся із заявою до відповідача про розірвання вищевказаних договорів банківських вкладів, повернення грошових коштів та нарахованих на них відсотків, яка залишилася не виконаною відповідачем. Розглянувши звернення позивача, ПАТ «КБ «ПриватБанк» надав йому письмову відповідь, у якій, посилаючись на вимушене припинення діяльності банку на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополь та незаконне вилучення майна банку, яке знаходилося на окупованій території, у банку відсутній доступ до первинної документації по зазначеним рахункам і надати будь-яку інформацію не представляється можливим. Встановлено, що 30 січня 2014 року [PERSON] зняв із банківського депозитного рахунку № [NUMBER] суму в розмірі 30000 доларів США та 29 січня 2014 року з банківського депозитного рахунку № [NUMBER] - 30000 євро. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Постановою Київського апеляційного суду від 21.01.2020 року у справі № 757/26746/17-ц рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2018 року скасовано і ухвалено нове судове рішення. Позов [PERSON] про стягнення заборгованості за договором банківського вкладу - задоволено частково. Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» на користь [PERSON] за договором банківського вкладу від 30 вересня 2011 року№SAMDN01000720209840 суму вкладу у розмірі 27166,54 євро; відсотки за період з 31 березня 2014 року по 27 жовтня 2014 року у розмірі 468,90 євро; 3% річних за період з 30 жовтня 2014 року по 06 травня 2018 року у розмірі 74484,66 грн.; пеню у розмірі 705786,71 грн.Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» на користь [PERSON] за договором банківського вкладу від 30 вересня 2011 року № SAMDN01000720210508 суму вкладу у розмірі 39874,99 доларів США; відсотки за період з 31 березня 2014 року по 27 жовтня 2014 року у розмірі 917,67 доларів США; 3% річних за період з 30 жовтня 2014 року по 06 травня 2018 року у розмірі 98344,93 гривні; пеню за період з 15 травня 2016 року по 15 травня 2017 року у розмірі 931878,52 грн. Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» у дохід держави судовий збір у розмірі 8000,00 грн. Постановою Верховного Суду від 08.12.2021 року постанову Київського апеляційного суду від 21.012020 року в частині задоволених позовних вимог про стягнення пені скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні зазначених вимог відмовити. В іншій частині постанову Київського апеляційного суду від 21.012020 року залишено без змін. Відповідно до матеріалів справи, стягнуті кошти були списані Департаментом ДВС та зараховані на рахунки позивача за договором № SAMDN01000720209840 - 25.06.2020 року, а за договором № SAMDN01000720210508 - 05.06.2020 року. Таким чином, суд приходить до висновку, що датою виконання судового рішення про стягнення коштів з відповідача, є дата надходження коштів на рахунок позивача, а не дата їх перерахування банком, оскільки вчинення банком дій направлених на перерахування коштів позивачу, не надає останньому можливості розпорядження ними до моменту, поки вказані кошти не надійдуть на його рахунок. Схожі за змістом висновки у подібних правовідносинах викладено у постанові Верховного Суду від 27 березня 2024 року у справі № 757/11520/21 (провадження № 61-1852св23), у якій зазначено, що зобов`язання вважається виконаним належним чином із часу зарахування коштів на рахунки стягувача, а не списання із кореспондентського рахунку банку. Щодо вимоги позивача про стягнення пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» та нарахованих позивачем відсотків, суд вказує наступне. Так, позивачем нараховано відсотки за договором № SAMDN01000720209840 від 30.09.2011 року за період з 07.05.2018 року по 24.06.2020 року та за договором № SAMDN01000720210508 від 30.09.2011 року за період з 07.05.2018 року по 04.06.2020 року. 09.11.2021року Велика Палата Верховного Суду у справі №320/5115/17 навела правову позицію щодо наявності правових підстав для стягнення процентів за договором банківського вкладу до правовідносин, які існують між сторонами після розірвання договору банківського вкладу. Великою Палатою Верховного суду в постанові зазначено: відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Тобто після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Однак при вирішенні спору судами не враховано, що виплата передбачених пунктом 1 договорів та встановлених статтями 1061. 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дій договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються. Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до вимог ч.1 ст.1058 ЦК України - договір банківського вкладу (депозит) це договір, за яким одна сторона (банк), яка прийняла від або для другої сторони (вкладника) грошову суму (вклад), що надійшла, та зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму й проценти на неї чи дохід в іншій формі на умовах і в порядку, встановлених договором. Згідно и.1.2 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій (затверджено Постановою Правління НБУ від 03.12.2003 № 516) - Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу (депозиту) на першу вимогу (вклад (депозит) на вимогу) або на умовах повернення вкладу (депозиту) зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад (депозит). Відповідно до вимог ч.З ст.1058 ЦК України - до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. Згідно ч. 1 ст.1075 ЦК України - договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час. Отже, у разі розірвання договору, зобов`язання сторін, що випливають з даного договору, припиняються повністю. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року в справі № 727/898/19 (провадження № 61-7157св20) зазначено, що «у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651 - 654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків». У постанові Верховного Суду від 08.12.2021 року по справі №757/26746/17-ц за позовом [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення коштів за депозитними договорами - встановлено що договори банківського вкладу № SAMDN01000720209840 від 30.09.2011 р та № SAMDN01000720210508 від 30.11.2011 року розірвані з 27.10.2014 року на підставі заяви Позивача. Таким чином з дня розірвання договору банківського вкладу (27.10.2014 р.) - відсутні будь-які підстави для нарахування відсотків на вклад. Крім того, в межах розгляду справи №757/26746/17 судом апеляційної інстанції відмовлено Позивачу в частині стягненні відсотків поза межами дії договорів, тобто після подання Позивачем заяви про розірвання договорів, а саме з 27.10.2014 року. Постанова апеляційного суду в цій частині залишена без змін постановою Верховного Суду від 08.12.2021 року. Враховуючи викладене, вимога про стягнення не нарахованих відсотків за договорами № SAMDN01000720209840 та № SAMDN01000720210508 задоволенню не підлягає. 09.11.2021 року Велика Палата Верховного Суду у справі №320/5115/17 навела правову позицію щодо застосування норми ч.5 ст.10 Закону України "Про захист прав споживачів" до правовідносин, які існують між сторонами після розірвання договору банківського вкладу. Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 09.11.2021 р зазначила: «...Розміщення грошових коштів у вигляді вкладу (депозиту) та отримання процентів за вкладом є фінансовими операціями, які здійснюються у разі укладення договору банківського вкладу, і в сукупності становлять суть фінансової послуги, яка надається банком споживачу (вкладнику). ... Законом № 102З-XII врегульовані договірні відносини за участі споживача. ... Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІу разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення….Отже, пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону № 102З-XII, застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача. Разом з тим після ухвалення судового рішення Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області від 04 грудня 2014 року (справа № 320/9186/14-ц), яке набрало законної сили 25 березня 2015 року, розірвано договори банківського вкладу, тому між сторонами, кожним із вкладників та банком, припинилися договірні правовідносини з договорів банківського вкладу. Після ухвалення рішення про розірвання договорів банківського вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання». Враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені у постанові від 09.11.2021р у справі № 320/5115/17 щодо відсутності споживчих правовідносин між , сторонами (Банком та вкладником) після розірвання договорів банківських вкладів та, відповідно, відсутності підстав для застосування до таких правовідносин норм Закону України "Про захист прав споживачів" - з дати розірвання (27.10.2014 р) договорів банківських вкладів які є предметом спору нарахування пені на підставі ч.5 ст.Ю Закону України "Про захист прав споживачів" неможливо. Отже, вимога позивача у даній справі про стягнення пені не підлягають задоволенню, оскільки пеня нарахована позивачем після припинення договірних правовідносин між сторонами та у такий період норма ч.5 ст.10 ЗУ "Про захист прав споживачів" не може застосовуватися до правовідносин. Щодо вимоги позивача про стягнення 3% річних за договором № SAMDN01000720209840 від 30.09.2011 року за період з 07.05.2018 року по 24.06.2020 року у розмірі 3619,23 євро та за договором № SAMDN01000720210508 від 30.09.2011 року за період з 07.05.2018 року по 04.06.2020 року у розмірі 6 198,97дол. США, суд вказує наступне. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) зазначила, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Факт прострочення виконання грошового зобов`язання АТ КБ «ПриватБанк» встановлено судовими рішеннями, які набрали законної сили, та вказані зобов`язання продовжували існувати до моменту виконання рішення суду. Таким чином, суд дійшов висновку про стягнення із АТ КБ «ПриватБанк» трьох відсотків річних від простроченої суми, розрахованих в межах позовних вимог та з врахуванням загальних строків позовної давності до моменту виконання рішень суду, враховуючи, що у вказані періоди зобов`язання було невиконане та продовжувало існувати до моменту виконання відповідного рішення суду. Так, остаточним рішенням Верховного суду по справі №757/26746/17-ц встановлено факт зняття із банківських депозитних договорів які є предметом спору коштів в розмірі 30 000 дол. США за договором № SAMDN01000720210508 та 30 000 євро за договором № SAMDN01000720209840. Таким чином позивачем неправомірно здійснено нарахування 3 % річних на частини суми вкладів кошти за якими були зняті позивачем. Крім того, позивачем наведений розрахунок із застосуванням неправильної формули розрахунку, оскільки порядок обчислення трьох процентів річних за формулою: сума вкладу за рішенням суду х (кількість днів прострочення виконання рішення суду) х 3 (розмір процентів, встановлених частиною другою статті 625 ЦК України) : 100 : 365 (днів у році)» Велика Палата Верховного Суду визначила порядок обчислення трьох процентів річних за формулою: сума вкладу за рішенням суду х кількість днів прострочення виконання рішення суду х 3 (розмір процентів, встановлених частиною другою статті 625 ЦК України) : 100: 365 (днів у році). У зв`язку з наведеним 3% річних має становити: 1. за договором № SAMDN01000720209840 від 30.11.2011 року за період з 07.05.2018 року по 24.06.2020 року: 27 166,44 євро * 3 * 780 (днів) / 100 / 365 = 1 741, 63 євро. 2. за договором № SAMDN01000720210508 від 30.11.2011 року за період з 07.05.2018 року по 04.06.2020 року: 39874,99 дол. США *3 * 760 / 100/ 365 = 2 490,82 дол.США. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. При обчисленні 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена в договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Таким чином, цей висновок стосується можливості виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, та нарахування 3% річних, визначених статтею 625 ЦК України, які входять до складу грошового зобов`язання та мають компенсаційний характер, в іноземній валюті. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові Великої Палати від 20 березня 2019 року в справі 761/26293/16-ц (провадження №14-64цс19). Ураховуючи те, що рішеннями суду, які набрали законної сили з відповідача стягнуто на користь позивача суми основного зобов`язання в іноземній валюті, то нарахування 3% річних повинно бути здійснено в іноземній валюті. Доводи відповідача про те, що АТ КБ «Приватбанк» не несе зобов`язань за спірними договорами, оскільки уклав з ТОВ «ФК «Фінілон» договір про переведення боргу, суд вважає безпідставними, виходячи з наступного. Відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Форма правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу (стаття 521 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Таким чином, посилання відповідача про відсутність заперечень позивача щодо переведення боргу та взагалі можливості укладення договору переведення боргу у такий спосіб, суперечить вимогам чинного законодавства. Крім того, відповідачем не надано належних та допустимих доказів, що позивач, як кредитор, надав згоду на переведення боргу до ТОВ «ФК «Фінілон», а тому саме АТ КБ «Приватбанк» є боржником за договорами банківського вкладу та належним відповідачем у справі, що узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі №729/887/19, від 20 жовтня 2021 року у справі №201/8704/19, від 17 листопада 2021 року у справі №755/17323/19, від 26 січня 2022 року у справі №757/34314/18-ц. За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» про захист прав споживачів та стягнення пені, підлягає частковому задоволенню. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а позивача відповідно до ст. 141 ЦПК України звільнено від сплати судового збору, то відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню: 1796,94 грн. (з розрахунку 1741,63 євро * 43,625 (курсу НБУ станом на 27.02.2025 року) = 75 978,61 грн.; 2490,82 дол.США * 41,639 (курсу НБУ станом на 27.02.2025 року) = 103 715,25 грн., 179693,86 (75 978,61 + 103 715,25) *1 / 100 = 1 796,94). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial