Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-20 00:00:00

04.07.2023 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] і, зменшивши в подальшому позовні вимоги і усунувши описки у позові, просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики у розмірі 372 377,84 грн. з яких: 356 000,00 грн. - сума основного боргу за розпискою; 5 696,00 грн. - інфляційні втрати; 702,25 грн. - 3% річних; 5 000,00 грн. - витрати на правову допомогу, 4919,59 грн. - судовий збір, 60,00 грн. - поштові витрати у зв`язку з направленням позову (а.с.1-3, 143-144, 237-238). В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 22.09.2021 року позивачем було передано у борг відповідачу грошові кошти у розмірі 626 000,00 грн., які відповідач зобов`язався повернути у строк до 30.01.2022 року, про що була складена розписка. Між тим, 14.02.2022 року відповідач повернув частину боргу у сумі 270 000,00 грн., про що мається відповідний запис у розписці від 22.09.2021 року. Позивач зазначає, що залишок основного боргу становить суму 356 000,00 грн., яка на момент подачі позову не була повернута позивачу. Оскільки відповідач у вказаний строк не виконав умов укладеного договору, оформленого розпискою, з огляду на порушення відповідачем грошового зобов`язання з повернення грошових коштів, позивач також просить стягнути зі [PERSON] на підставі ч.2 ст.625 ЦК України 3% річних в сумі 702,25 грн. та інфляційні втрати, в сумі 5 696,00 грн. за період з 31.01.2022 року по 23.02.2022 року з огляду на положення п.18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17.07.2023 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики - передано за підсудністю до Жовтневого районного суду м. Харкова. Згідно із супровідним листом Комінтернівського районного суду м. Харкова від 02.08.2023 року матеріали цивільної справи направлені на адресу Жовтневого районного суду м. Харкова та отримані останнім - 08.08.2023 року. Відтак, для розгляду даної позовної заяви автоматизованою системою документообігу суду визначено суддю Жовтневого районного суду м. Харкова Марченко В.В. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 09.08.2023 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики - повернуто до Комінтернівського районного суду м. Харкова. Згідно із супровідним листом Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15.09.2023 року матеріали цивільної справи направлені на адресу Жовтневого районного суду м. Харкова та отримані останнім - 18.09.2023 року. Відтак, для розгляду даної позовної заяви автоматизованою системою документообігу суду визначено суддю Жовтневого районного суду м. Харкова - Баркову Н.В. та ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 19.09.2023 року прийнято позов до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Призначено підготовче засідання. 12.10.2023 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова клопотання представника позивача [PERSON] - адвоката Іванової Тетяни Борисівни про проведення засідання в режимі відеоконференції по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики - задоволено. Забезпечено проведення подальших підготовчих та судових засідань в режимі відеоконференції поза межами суду з використанням власних технічних засобів представнику позивача [PERSON] - адвокату Івановій Т.Б., яка зареєстрована у системі «EasyCon» за наступними реквізитами: електронна адреса - [INFO] Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 07.11.2023 року у задоволенні заяви про забезпечення позову представника позивача [PERSON] - адвоката Іванової Тетяни Борисівни у цивільній справі №641/3844/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики - відмовлено. 08.02.2024 року представником позивача [PERSON] адвокатом Івановою Т.Б. подана заява про затвердження мирової угоди, до якої додана копія мирової угоди від 07.02.2024 року по справі №641/3844/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики та копія розписки від 08.02.2024 року про отримання [PERSON] від [PERSON] 152500 грн. (еквівалент 4000 доларів США) згідно мирової угоди. В подальшому під час підготовчого провадження представник позивача не підтримала раніше подану заяву про затвердження мирової угоди, оригінал якої суду не надавався. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 07.08.2024 року підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики - закрито. Призначено справу до судового розгляду по суті. 24.09.2024 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова прийнято до розгляду заяву про зменшення позовних вимог у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. 27.01.2025 року на адресу суду за вх. №2300 від представника відповідача [PERSON] - адвоката Гирман В.В. надійшов відзив на позов, в якому останній зазначив, що ознайомившись зі змістом та вимогами заяви про зменшення розміру позовних вимог від 24.09.2024 року відповідач [PERSON] частково визнає вимоги у частині суми основного боргу за розпискою від 22.09.2021 року в розмірі 203 500,00 грн. (626 000, 00 - 270 000, 00 - 152 500, 00), а не 365 000, 00 грн., як зазначає представник позивача. При цьому, відповідно до ст.43 та п.2 ч.7 ст. 265 ЦПК України та виходячи з розміру пенсії відповідача 8000 грн., представник відповідача просить ухвалити рішення про стягнення зі [PERSON] на користь [PERSON] суми основного боргу за розпискою від 22.09.2021 року у розмірі 203 500 грн. із розстроченням виконання рішення на 36 місяців та щомісячними сплатами в сумі 5652, 78 грн. Між тим відповідач не визнає та заперечує вимоги щодо стягнення 3% річних. та інфляційних витрат з підстав їх нарахування на завищену суму основного боргу та заперечує проти стягнення 5 000,00 грн. - витрат на правову допомогу через відсутність належних доказів сплати вказаної суми [PERSON] адвокату Івановій Т.Б., а також через недостатність доказів на підтвердження правомочності (повноваження) адвоката Іванової Тетяни Борисівни представляти інтереси [PERSON] , відсутність обов`язкових реквізитів в ордері. Сплата частини суми судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог позивачем не оспорюється. 28.01.2025 року представником позивача [PERSON] - адвокатом Івановою Т.Б. подана заява про виправлення описок, в якій остання просить вважати вірним наступну редакцію прохальної частини позову: стягнути з відповідача - [PERSON] на користь позивача - [PERSON] грошові кошти в розмірі 372 377,84 грн. з яких: 356 000,00 грн. - сума основного борг за розпискою; 5696 грн. - інфляційні втрати; 702,25 грн. - 3% річних, 5 000,00 грн. - витрати на правову допомогу, 4919,59 грн. - судовий збір, 60,00 грн. - поштові про направлення позову. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 28.01.2025 року у задоволенні заяви представника відповідача [PERSON] - адвоката Гирмана Володимира Вікторовича від 28.01.2025 року про відвід судді Баркової Н.В. у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики - відмовлено. 03.02.2025 року до суду від представника відповідача [PERSON] - адвоката Гирман В.В. надійшли письмові пояснення на позов, а також у зв`язку з цим і відповідні пояснення представника позивача [PERSON] - адвоката Іванової Т.Б. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Іванова Т.Б. надала вступне слово, в якому зменшені позовні вимоги з урахуванням відповідних виправлень підтримала у повному обсязі, посилаючись на викладені у позові обставини, просила задовольнити. Заперечувала проти зменшення суми боргу відповідача на 152500 грн. з тих підстав, що вказана сума стосується зовсім інших правовідносин щодо укладення мирової угоди, яка на даний час позивачем не підтримується і судом не затверджувалась. Представник відповідач [PERSON] - адвокат Гирман В.В. надав вступне слово, в якому зазначив, що відповідач позовні частково визнав у частині суми основного боргу за розпискою від 22.09.2021 року в розмірі 203 500,00 грн., в іншій частині просив відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві та поясненнях. Також представник відповідача наполягав на розстроченні суми боргу, посилаючись на проходження [PERSON] лікування і розмір його пенсії. Суд, заслухавши вступне слово учасників справи, дослідивши письмові докази, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно з оригіналом розписки, складеної 22.09.2021 року та підписаної [PERSON] , 1953 року народження, останній взяв у борг у [PERSON] грошові кошти в сумі 626 000,00 грн., які зобов`язався повернути до 30.01.2022 року. (а.с. 159). Нижче, в цій же розписці міститься запис про те, що 14.02.2022 року повернуто 270 тисяч. Зазначені обставини, в тому числі факт укладення договору позики, підтверджений розпискою, підписи в розписці та зазначені в ній суми боргу і повернутих коштів сторони не оспорюють і визнали у відповідних заявах по суті спору і в судовому засіданні. Між тим, відповідно до оригіналу розписки від 08.02.2024 року, наданої представником відповідача, копія якої також надавалась і представником позивача (а.с.100 (зворот), 211), [PERSON] отримав від [PERSON] 152500 гривень (еквівалент 4000 доларів США) відповідно до мирової угоди від 7 лютого 2024 року, підписаної ним та [PERSON] 8 лютого 2024 року. Текст мирової угоди містить вказівку, що вона стосується саме справи №641/3844/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики (а.с.99-100). Позивачем, у зв`язку з простроченням грошового зобов`язання в сумі 356000 грн. на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України складено розрахунок за період з 31.01.2022 року по 23.02.2022 року, відповідно до якого 3% річних та складають 702,25 грн., а індекс інфляції становить 5 696,00 грн. (а.с. 143 (зворот)). Суд погоджується з даним розрахунком в частині визначення суми інфляційних витрат в розмірі 5 696,00 грн., а також з розрахунком 3% річних за відповідною формулою розмірі (356000 х 3 х 24) :100:365=702,25 грн. Виходячи з вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права чи інтересу. Згідно зі ст. 12 ЦПК України та відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною 2 статті 78 ЦПК України зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 82 ЦПК України передбачені підстави звільнення від доказування, зокрема, в ч.1 зазначеної статті визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Виходячи з положень ч. 1 ст. 1047 Цивільного кодексу України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10.12.2018 року у справі №319/1669/16, від 08.07.2019 року у справі № 524/4946/16, від 12.09.2019 року у справі № 604/1038/16. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. В свою чергу, позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (ч. 1 ст. 1051 ЦК України). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. У постанові від 08.07.2019 року у справі № 524/4946/16-ц Верховний Суд зазначив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, повинна містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням його повернення і дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту і достовірності документа, на підставі якого доводиться факт укладення договору позики та його умов. Постановою від 22.08.2019 року у справі №369/3340/16-ц Верховний Суд вказав, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником позикодавцеві за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору і зміст умов договору, так і факт отримання боржником від позикодавця певної грошової суми. При цьому, факт отримання коштів в борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника. Досліджуючи боргові розписки чи договори, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів роботи відповідні правові висновки. Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Положеннями ст.ст. 525, 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону і одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Нормою ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Разом з тим, щодо застосування ч.2 ст.625 ЦК України, суд враховує наступне. На території України Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено воєнний стан. Указами Президента України затверджених Законами України, продовжено строк дії воєнного стану до 09.11.2024 року. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. Відповідно до Закону України від 15.03.2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2003 р., № 40 - 44, ст. 356) доповнено пунктом 18, який передбачає, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Отже, п. 2 ч.3 розділу ІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України № 2120-IX передбачено, що цей Закон застосовується до відносин за прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, що виникли у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування. Аналізуючи досліджені під час розгляду справи докази, суд приходить до висновку, що зміст оригіналу розписки від 22.09.2021 року (а.с.159) є підтвердженням як передачі грошей, так і укладення між позивачем і відповідачем 22.09.2021 року договору позики, відповідно до якого відповідач отримав від позивача в борг грошову суму в розмірі 626 000,00 грн., зобов`язався її повернути 30.01.2022 року, однак у передбачений договором строк зобов`язання за договором в повному обсязі не виконав і суму боргу не повернув. Однак, згідно з тією ж розпискою 14.02.2022 року [PERSON] повернуто [PERSON] 270000 грн., що сторонами не оспорювалось. Крім того суд бере до уваги зміст оригіналу розписки від 08.02.2024 року (а.с.211), відповідно до якої [PERSON] отримав від [PERSON] 152500 грн. Факт передачі останньої суми сторонами також не оспрювався, при цьому твердження представника позивача про те, що вказана розписка стосується зовсім інших правовідносин між сторонами, спростовується як змістом розписки, так і змістом незатвердженої мирової угоди, копію яких надав сам позивач в матеріали даної справи через представника. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики від 22.09.2021 року у розмірі 203 500,00 грн., який визнається відповідачем (626 000, 00 - 270 000, 00 - 152 500, 00 = 203500, 00). Крім того, з огляду на положення ч.2 ст.625 ЦК України та п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, враховуючи, що в період з 31.01.2022 року почалось прострочення позичальника і до 23.02.2022 року був наявний борг за договором позики від 22.09.2021 року саме в сумі 626000,00 - 270000,00 = 3556000 грн., суд вважає обґрунтованими позовні вимоги про стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за вказаний період в сумі 5696,00 грн. а також трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 702,25 грн. Стосовно заяви представника відповідача про розстрочення виконання рішення, суд враховує наступне. Відповідно до ч.7 ст. 265 ЦПК України у разі необхідності в резолютивній частині рішення також вказується про надання відстрочення або розстрочення виконання рішення. Між тим, згідно з ч.ч.1, 3, 4 ст. 435 ЦПК України вже на стадії виконання рішення, яка ще не настала, підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочка - спосіб виконання зобов`язання, при якому виконання проводиться не одночасно і в повному обсязі, а частинами і в строки, встановлені наперед. Закон пов`язує можливість відстрочки та розстрочки виконання рішення лише з об`єктивними, тобто такими, що не залежать від волі боржника, обставинами, які носять винятковий характер і утруднюють виконання рішення суду у строк чи у встановлений судом спосіб. Таким чином, розстрочка виконання рішення суду може бути надана у виняткових випадках, що обумовлюють об`єктивні ускладнення при виконанні судового рішення або наявність яких робить його виконання неможливим. В той же час, згідно з ч.5 ст.435 ЦПК України розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови. Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах» від 25.09.2015 року № 8 встановлено, що судам при вирішенні питання про розстрочку виконання рішення суду слід враховувати те, що розстрочкою виконання рішення є встановлення періоду, протягом якого рішення суду виконається частинами з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частини мають визначатись судом. Це стосується виконанням рішення суду щодо предметів, які діляться (грошей, майна тощо). Суди, задовольняючи заяви про розстрочку та відстрочку виконання рішень, не враховують, що матеріальний стан боржника не є безумовною підставою для невиконання судових рішень, які набрали законної сили, та не є обставиною, що утруднює виконання рішень суду. Відповідачем заявлено клопотання про розстрочення виконання рішення суду на 36 місяців,що перевищує один рік. Крім того підставою для розстрочення рішення відповідач вказує на розмір доходу відповідача, який не підтверджений належними доказами, а також на факт проходження відповідачем, який не визнаний інвалідом, відповідного лікування з посиланням на довідки та медичні висновки (а.с.212-219). Інших суттєвих обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, відповідач не повідомляє і доказів на їх підтвердження не надає. Враховуючи вищевикладене, суд, не маючи належних та допустимих доказів матеріального стану [PERSON] , даних про наявність у нього доходу та майна, не знаходить передбачених законом підстав для задоволення на даний час клопотання відповідача про розстрочення виконання рішення суду, що не позбавляє відповідача права звернутись з таким клопотанням, обґрунтованим достатніми доказами після набрання рішенням законної сили. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Задовольняючи позовні вимоги на 57,9% від заявлених в позові, на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача судові витрати у вигляді судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог в розмірі 2 848,45 грн. Між тим згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірними із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з ч. 5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року, витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 23.05.2023 року між адвокатом Івановою Т.Б. та позивачем [PERSON] був укладений договір про надання правничої (правової) допомоги та представлення інтересів (а.с. 160-161). Позивачем [PERSON] сплачено за надання правової допомоги суму у розмірі 5 000,00 грн. (а.с.11, 162), яка відповідає змісту укладеного договору, детальному розрахунку вартості правової допомоги та акту виконаних робіт, підписаному клієнтом та адвокатом і наданим суду (а.с.163). Зауваження представника відповідача до наданих документів на підтвердження надання правової допомоги позивачу суд вважає необґрунтованими, оскільки останні спростовуються змістом вказаних документів, які відповідають вимогам закону. З огляду на викладене, беручи до уваги положення ст.ст. 133, 137, 141 ЦПК України, суд у зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог (на 57,9%) приходить до висновку про наявність достатніх правових підстав для стягнення зі [PERSON] на користь [PERSON] витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 2 895,00 грн., які вважає співмірними з обсягом наданих адвокатом послуг. Також суд вважає за необхідне відшкодувати позивачу понесені поштові витрати, підтверджені квитанціями (а.с.12) на направлення заяв по суті справи відповідачу, які слід віднести до судових витрат, пов`язаних з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду і стягнути з відповідача 34, 74 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.).

Outcome: partial