Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-18 00:00:00

До Київського районного суду м. Одеси 30.04.2024 року надійшла позовна заява [PERSON] про визнання за позивачем право особистої власності на апартаменти [ADDRESS] , загальною площею 61,37 кв.м, а також підземні паркінгі [NUMBER] та [NUMBER], розташовані за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обгрунтовані тим, що вказане майно хоча і було придбано під час шлюбу з [PERSON] але за особисті грошові кошти позивача, які були отримані за продаж належного йому до шлюбу майна а також особисті заощадження. Не погоджуючись із позовними вимогами, представник відповідача адвокат Бойко С.В. в інтересах [PERSON] , 09.07.2024 року подала зустрічний позов про факту спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] в період часу з вересня 2016 року до 14 січня 2020, а також визнання спільним майном майнових прав на апартаменти [ADDRESS] , загальною площею 61,37 кв.м, а також підземний паркінг [NUMBER], секція 31 ( будівельний номер) мінус другого поверху, орієнтованою площею 16,69 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] , і розподіл спільного майна у рівних частках. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що [PERSON] та [PERSON] стали проживати однією сім`єю, без реєстрації шлюбу , із загальним бюджетом з вересня 2016 року до моменту реєстрації шлюбу 14.01.2020 року , та придбавши квартиру [ADDRESS] зробили в неї ремонт а потім вирішивши поліпшити свої умови проживання продали вказану квартиру та за спільні кошти придбали майнові права на апартаменти [ADDRESS] , загальною площею 61,37 кв.м, а також підземний паркінг [NUMBER], секція 31 ( будівельний номер) мінус другого поверху, орієнтованою площею 16,69 кв.м. Ухвалою суду від 17.05.2024 року первісну позовну заяву залишено без руху та після усунення недоліків ухвалою від 12.06.2024 року провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження. Також, ухвалою від 15.07.2024 року, суд задовольнив клопотання представника позивача по зустрічному позову і застосував по справі заходи забезпечення позову у вигляді заборони фізичній особі - підприємцю [PERSON] вчинення будь-яких дій щодо оформлення акту прийому передач та права власності на об`єкти спільної сумісної власності, саме : апартаменти № [NUMBER] (будівельний номер), який згідно з проектною документацією складається з орієнтованої площі, у розмірі 61,37 кв.м, та розташовані за адресою - [ADDRESS] , вартістю 2 091 489,60 гривень за договором № 243 купівлі-продажу майнових прав від 11.04.2022 року; паркінг [NUMBER] (будівельний номер), який згідно з проектною документацією складається з орієнтованої площі, у розмірі 16,69 кв.м, та розташовані за адресою - [ADDRESS] (будівельний номер), поверх - мінус другий (будівельний номер), вартістю 479 250,00 гривень, за договором № 1-123 купівлі-продажу майнових прав від 02.06.2022 (02.05.2020) року. Підготовче провадження закрито, із призначенням справи до розгляду по суті, 26.09.2024 року. Судом встановлено що згідно свідоцтва про шлюбу від 14 січня 2020 року серії [NUMBER] Малиновським районним у м. Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис №29 ( т.1 а/с 111). Згідно Договору купівлі-продажу майнових прав №243 від 11.04.2022 року , [PERSON] , яка діяла на підставі доручення від імені [PERSON] придбала у ФОП [PERSON] майнові права на об`єкт нерухомості - апартаменти № [NUMBER] (будівельний номер), який згідно з проектною документацією складається з орієнтованої площі, у розмірі 61,37 кв.м, та розташовані за адресою - [ADDRESS] , вартістю 2 091 489,60 гривень ( т.1 а/с 30, 65-74). За змістом Договору купівлі-продажу майнових прав №1-123 від 02.05.2020 року [PERSON] придбала у ФОП [PERSON] майнові права на паркінг [NUMBER], (будівельний номер), який згідно з проектною документацією складається з орієнтованої площі, у розмірі 16,69 кв.м, та розташовані за адресою - [ADDRESS] (будівельний номер), поверх - мінус другий (будівельний номер), вартістю 479 250,00 гривень ( а/с 78,87). Додатковою угодою від 05 липня 2024 року ФОП [PERSON] та [PERSON] внесли зміни у Дату Договору купівлі-продажу майнових прав №1-123, зазначивши замість помилково вказаної 02.05.2020 року вірну 02 червня 2022 року, та змінили специфікацію приміщення поверх мінус перший замість мінус другий, секції №1. (т. 1 а/с 176). Також за Договором купівлі-продажу майнових прав №1-124 від 20.06.2020 року [PERSON] придбала у ФОП [PERSON] майнові права на паркінг [NUMBER], (будівельний номер), який згідно з проектною документацією складається з орієнтованої площі, у розмірі 16,69 кв.м, та розташовані за адресою - [ADDRESS] (будівельний номер), поверх - мінус другий (будівельний номер), вартістю 479 250,00 гривень (т. 1 а/с 26,33). За заявою [PERSON] від 08.02.2024 року , у звязку із важким майновим положенням, припинено дія Договору №1-124 від 20.06.2020 року, з перерахуванням сплачених сум на виконання договору №1-123 від 02.05.2020 року ( т.1 а/с 90). Крім того, відповідно до умов Договорів купівлі-продажу від 26 січня 2022 року , посвідчених приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Образцовою Т.А., реєстровий №297, 298, за загальну суму 945 621,91 грн, [PERSON] були продані квартира квартири [ADDRESS] вартістю 871 659,94 грн а також нежитлове приміщення [ADDRESS] вартістю 73 962,01 грн. , яки належали власнику на підставі угоди від 12.12..2017 року про заміну сторони в Договорі асоційованого членства у споживчому товаристві №4/46 від 02.12.2015 року а також свідоцтва про право власності зареєстрованим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кобзар Т.С. 14.11.2018 року, номер запису -28994345 ( т. 1 а/с 132,). Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 13 червня 2024 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано ( т.1 а/с 152). Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ). На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Подібні висновки викладені також у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17. Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова ВС від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц). Правовідносини пов`язані із поділом спільного майна подружжя а також встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу врегульовані Сімейним кодексом України ( далі СК України ) та Цивільним кодексом України ( далі ЦК України ). Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану. У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя. Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. У частині сьомій названої статті передбачено, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. У статті 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За загальними правилом об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України). Об`єктом права спільної сумісної власності є також заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя ( ч.2 ст. 61 СК України). Якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ( ч.1 ст. 62 СК України). Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною першою статті 66 СК України визначено, що подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності. Це право залишається і після розірвання шлюбу (стаття 68 СК України). При цьому у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). За змістом пункту 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 до членів сім`ї можуть належати не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Однак при цьому умовою для визнання таких осіб членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність зокрема спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Питання про визнання членом сім`ї у спірних випадках вирішується судами при розгляді кожної конкретної справи. Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Нормами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, дослідження та оцінки всіх доказів, а також зазначення норм матеріального права, якими суд керувався при вирішенні позову. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має встановити спільне проживання, спільний побут, взаємні права та обов`язки. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту необхідно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, показання свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання необхідно зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини. Відповідні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17, від 19 лютого 2021 року у справі № 738/1093/19, від 22 червня 2021 року у справі № 554/1251/20, від 22 липня 2021 року у справі № 280/1710/18. Постановою Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі N 588/350/15 визначено: « належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Водночас, факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят або спільне перебування у гостях, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю». У даному випадку суд приходить до висновку що стороною [PERSON] не було доведено належними та допустимими доказами позовні вимоги в частині встановленні факту спільного проживання однією сім`єю як чоловіка ат жінки без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] в період часу з вересня 2016 року до 14 січня 2020, з огляду на таке Опитані у судовому засіданні 21.01.2025 року , за клопотанням сторони [PERSON] , свідки: - [PERSON] , розповідав що здійснював у 2019 році за домовленістю з [PERSON] ремонтні роботи у квартирі яка розташована на Люстдорфській дорозі, п`ятому поверху, та плату за ремонт у розмірі близько 2000 доларів США здійснювала саме [PERSON]; - [PERSON] похресницею якої є [PERSON] , з 2016 року по 2019 рік неодноразово бачила разом [PERSON] з [PERSON] , бувала раз намісять або два вдома у матері [PERSON] де [PERSON] проживали разом з [PERSON] ; - [PERSON] яка родом з одного села з [PERSON] , працювала на [PERSON] потім товаришували, знає що з 2016 року [PERSON] з`їхалась з [PERSON] , коли він був у рейси свідок проживала у квартирі мами [PERSON] разом з нею; - [PERSON] колега та подруга [PERSON] яка познайомилась з нею у 2022 році; - [PERSON] , сусідка у будинку де проживала мати [PERSON] , в якої деякий час з 2016 по 2019 роки року проживали разом як сім`я [PERSON] та [PERSON] ; - [PERSON] знайомої як [PERSON] так і [PERSON] з університетських часів , яка пояснила що [PERSON] та [PERSON] проживали разом з осені 2016 року у квартирі матері [PERSON] , яка тимчасово переїхала до своєї матері ( бабусі [PERSON] ) у село, фактично розповідали про обставини які їм відомі зі слів [PERSON] - щодо того чиї саме кошти витрачались на ремонт квартири по Люстдорфській дорозі , як формувався спільний бюджет [PERSON] з [PERSON] під час їх спільного проживання до реєстрації шлюбу , які взаємні обов`язки щодо домогосподарства були у [PERSON] та [PERSON] . З наданих стороною [PERSON] доказів вбачається факт оплати їм вартості квартири [ADDRESS] у період 2015 року ( т.1 а/с 155-160), що підтверджує факт того що зазначена квартира була придбана навіть до можливого спільного проживання із [PERSON] з вересня 2016 року. Стороною [PERSON] не були належними та допустимими доказами доведено і розмір власних коштів які були витрачені на ремонт квартири [ADDRESS] а також сам факт того що вказана квартира внаслідок використання її власних коштів суттєво збільшилась у вартості. Враховуючи стандарт доказування «більшої вірогідності» суд вважає що факт продажу належної позивачу по первісному позову квартири та підсобного приміщення у січні 2022 року та придбання у квітні того ж року майнових прав на апартаменти , яке було здійснено [PERSON] по довіреності в інтересах [PERSON] підтверджує що кошти отримані від продажу особистої власності [PERSON] були втрачені саме на придбання апартаментів. Таким чином суд приходить до висновку що частина вартості майнових прав апартаментів [ADDRESS] , яка дорівнює вартості квартири [ADDRESS] , є особистою приватною власністю [PERSON] . Приймаючи до уваги що вказана частина у сумі 945 621,91 грн дорівнює 4/10 частин від загальної вартості о 2 091 489,60 гривень майнових прав на апартаменти , то інші 6/10 частин підпадають під презумпцію спільного майна подружжя , яка може бути спростована особою яка не визнає вказані обставини. Посилання сторони [PERSON] на його заощадження до шлюбу не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Посилання на те, що [PERSON] був фактично єдиним заробітчанином у сім`ї не приймається судом, так як доходи одного з подружжя отримані у період шлюбу ( окрім спеціально визначених законодавством ), у тому числі заробітна плата або виплати по контракту моряка, також є спільним майном подружжя. Вказані обставини надають суду змогу прийти до висновку про неспростовність у судовому засіданні презумпції відношення до спільного майна подружжя 6/10 частин майнових прав на апартаменти [ADDRESS] , а також майнові права на паркінг [NUMBER], який розташований у цьому ж будинку. Також відсутні будь які належні та допустимі докази для відходу суду, при розподілі спільного сумісного майна подружжя, від презумпції рівності часток. При вирішенні питання про визнання частини майна особистою приватною власністю, а іншої частини спільним майном подружжя, та подальшому його розподілу у рівних частках суд приймає до уваги, що а ні апартаменти а ні паркінг не передані за актами власникам майнових прав а тому майном яке підлягає розподілу та на яке визнається право власності є майнові права а не відокремлені об`єкти нерухомості. Згідно вимог п.8 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Положеннями ст. 158 ЦК України визначено наступне : 1. Суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. 7.У разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Враховуючи частково задоволення позов них вимог як по первісному позову так і по зустрічному, суд з власної ініціативи скасовує забезпечення позову. Заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, у відповідності до вимог ч.3 ст. 133 ЦПК України, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача ( ч.1,2 ст. 141 ЦПК України ). Частиною восьмою статті 141 ЦПК України зазначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. На підставі викладеного та

Outcome: partial