Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-23 00:00:00

06.12.2024 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про відшкодування моральної шкоди, у якому просить стягнути з відповідачки на свою користь завдану моральну шкоду у сумі 200000,00 грн., а також покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що сторони у справі в період 2014-2019 роки проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Від спільного проживання сторони мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Всі батьківські права та зобов`язання стосовно неї в обох з батьків наявні у повному обсязі. Починаючи з 2018 року відповідачка час від часу стала переховувати доньку від позивача, що є грубим порушенням прав батька та дитини на взаємне спілкування, на виховання позивачем власної дитини. У 2020 р. відповідачка виявила бажання не мешкати разом із позивачем та винайняла помешкання окремо, куди переїхала разом з дитиною, не повідомляючи позивачу адресу житла, що теж є порушенням закону. З приводу більшості порушень відповідачки позивач десятки разів звертався до поліції, служб у справах дітей та інших компетентних органів з відповідними скаргами та одночасно намагався вирішити з нею конфлікт особисто. Зокрема, позивач звертався у тому числі і до відповідних органів про встановлення процедури медіації задля вирішення конфлікту, але це не призвело до жодних позитивних змін через, фактично, маніпуляцію відповідачкою ситуацією. Згодом матір дитини звернулась до суду із позов щодо визначення місця проживання доньки разом з нею, а також стягнення аліментів, зазначивши, що позивач нібито, не надавав коштів та зовсім не піклувався про дитину, що було і є неправдою. Водночас з цим відповідачка почала переховувати доньку від батька вже не час від часу, а фактично постійно, внаслідок чого позивач звернувся до органу опіки та піклування щодо встановлення порядку участі у вихованні дитини і в жовтні 2021 р. отримав відповідне розпорядження. Втім, цей графік побачень батька з дитиною, відповідачка почала порушувати відразу ж та просто його ігнорувала. За таких обставин позивач почав збирати матеріали для звернення до суду, але даний процес затримало повномасштабне вторгнення на початку 2022 р. Позивач вказує, що йому багаторазово надходили дзвінки та повідомлення з погрозами, як від відповідачки, так і від її співмешканців, з якими вона часто приходила ввечері забирати дитину у позивача, у тих випадках коли позивачу все ж таки вдавалося взяти на прогулянку доньку згідно до графіку порядку участі. Також відповідачка могла виїхати з міста з дитиною без будь-якого попередження батька, всупереч встановленого графіку, із декількома невідомими чоловіками, з якими у відповідачки був інтимний зв`язок - при чому все це робилося нею на очах дитини. Зокрема, у серпні 2021 року відповідачка зникла у невідомому напрямку разом з дитиною і не виходила на зв`язок протягом довгого часу, з приводу чого позивач звернувся до поліції. Поліція встановила, що відповідачка і дитина на відпочинку на якихось грязьових озерах у Донецькій області (на той момент це було поблизу зони АТО). Згодом позивач знайшов відповідні фото у соцмережах коханця і співмешканця відповідачки. На першому фото вона із дитиною та двома чоловіками (всі, включаючи малолітню дитину у компанії дорослих чужих чоловіків - майже оголені), з якими відповідачка мала інтимний зв`язок і заради чого брала з собою доньку. На другому фото дитина, якій на той момент було 4 роки, йде з пляшкою з-під алкоголю, який, очевидно, її мати вживала разом з цією своєю компанією. Все це супроводжувалося цинічним ігноруванням зустрічей батька з дитиною, дзвінками з погрозами та вимогами до позивача, аби він платив заради зустрічей з власною дитиною. Крім того, донька, маючи вік 4 роки, скаржилась батьку на непристойні, грубі і однозначно з сексуальним підтекстом зауваження співмешканця її матері, з приводу чого позивач негайно звернувся до служби у справах дітей та органів національної поліції України. У 2022 р. позивач звернувся до суду з приводу усунення перешкод в побаченнях з дитиною та встановлення графіку побачень з нею, який би гарантував позивачу обов`язок відповідачки дотримуватися рішення суду. У відповідь відповідачка ще більше активізувалася у власних неправомірних діях, навіть організовуючи напади на позивача. Позивач був змушений ініціювати відкриття кримінального провадження стосовно матері дитини, оскільки окрім переховування дівчинки та надсилання погроз позивачу, вона організовувала напади власних коханців з фізичними ушкодженнями для позивача та грубо втручалася у його приватне життя, а також використовувала документи позивача, сфотографовані під час спільного проживання, і навіть підроблювала медичні довідки стосовно позивача. У 2023 р. позивач виграв суд стосовно усунення перешкод у побаченнях з дитиною з боку її матері та встановлення справедливого графіку побачень з донькою. У рішенні суду задоволена позовна вимога саме про усунення перешкод як таких, а отже можна справедливо вважати, що судом визнано факт таких перешкод, які мали місце з боку відповідачки. Згодом стосовно відповідачки було відкрите виконавче провадження за рішенням суду, яке зобов`язує її дотримуватися графіка й забезпечувати батьку побачення з дитиною та її виховний процес. Вже під час судового процесу стосовно усунення перешкод відповідачка все одно не дотримувалася раніше встановленого графіка порядку участі у вихованні дитини визначеного виконавчим комітетом міської ради, у зв`язку із чим позивач декілька разів звертався до служби у справах дітей з відповідними скаргами, складалися адміністративні протоколи й направлялися до суду. Так, у 2023 р. Дніпровським районним судом м. Києва було винесено постанову, якою визнано порушення відповідачкою графіка участі батька у вихованні дитини, а отже і визнані порушеними права позивача і дитини на спільне проведення часу й вихований процес (справа №755/6897/23). Після того як рішення суду стосовно усунення перешкод у побаченнях з дитиною вступило в силу, відповідачка все одно доволі часто порушувала ті чи інші права позивача та дитини. Відповідні скарги позивачем писалися декілька разів до служби в справах дітей, центру соціальних служб, поліції. Так, наприкінці лютого 2024 р. відповідачка спровокувала ситуацію, внаслідок якої протягом понад 4 годин не забирала у позивача доньку після проведених разом вихідних, водночас із цим звернувшись до поліції зі скаргою про нібито викрадення та переховування позивачем дитини. Працівники поліції прибули на місце та встановили, що весь вечір позивач намагався зв`язатися з відповідачкою, декілька разів їй телефонував, писав повідомлення та привозив доньку. Однак не зважаючи на те, що це був уже вечір неділі напередодні навчального тижня дитини та була вкрай погана погода, мати дитини спеціально не забирала її додому, аби звинуватити позивача в нібито злісному порушенні рішення суду. Внаслідок цього поліція наклала на відповідачку адміністративне стягнення за ст. 183 КУпАП «Завідомо неправдивий виклик спеціальних служб». Вказане доводить, що відповідачка протягом років маніпулює дитиною, вдавалася до неодноразового підроблення доказів, заяв, скарг та подавала їх часто без усякого підґрунтя та в порушення закону. Не зважаючи на відповідні психологічні травми, які в дитини може викликати така поведінка матері, остання ні перед чим не зупиняється, аби спровокувати складну ситуацію та бодай якусь відповідальність позивача перед законом, абсолютно нехтуючи правами, фізичним та психологічним здоров`ям власної дитини та її реальними бажаннями, оскільки в позивача з донькою дуже хороші стосунки і вона завжди воліє проводити з батьком час та абсолютно не розуміє причин такої поведінки власної матері і негідного ставлення як до позивача, так і до прав батька і дитини на взаємне спілкування. Відповідачка не має жодних аргументів чи доказів, що позивач бодай в чомусь погано впливає на дитину, проте неодноразово намагалася це сфальсифікувати. Цей тиск роками здійснюється на позивача очевидно з метою, аби він відмовився від спілкування з рідною дитиною, на що позивач категорично не згоден. У 2024 р. відповідачка вкотре подала на позивача до суду позов про захист своєї честі, гідності і ділової репутації, які позивач нібито порушив. 20.05.2024 року відбулося засідання у цій справі, порушення відповідачкою доведено так і не було, тож суд відхилив її позовні вимоги. Але вже через день, 22.05.2024 відповідачка знову подала заяву до суду, прохаючи роз`яснень щодо справи про усунення перешкод і встановлення графіку побачень з дитиною. Відповідачка протягом близько року, із серпня 2023 р., виконує це рішення суду, апеляційної скарги не подавала, втім лише через такий час воліє отримати роз`яснення. На думку позивача, це однозначно свідчить про те, що відповідачка ставить собі за мету перегляд цієї справи заново, тобто воліє змінити графік побачень батька з дитиною, чому роками до того усіма силами перешкоджала, програла той процес, проте, схоже, вирішила не зупинятися на шляху пошуку всіх можливих способів, аби знову поновити судовий спір і свої неправомірні перешкоди. Дії відповідачки прямим чином порушують права позивача та дитини на взаємне спілкування, нормальне виховання позивачем доньки, а також створюють вкрай стресову, психологічно тяжку ситуацію, яка позначається на фізичному, психологічному і моральному самопочутті. Також її вчинки прямо впливають на працездатність позивача, значно понижуючи її. Позивач зазначає, що оскільки він хоче захистити себе і свою дитину у цій ситуації, то часто звертається до послуг юристів, що також є досить фінансово обтяжливим. Всі ці неправомірні та незаконні дії відповідачки через безкінечні юридичні складнощі, завдають прямого і вкрай сильного удару по діяльності позивача, порушуючи у тому числі і його право на працю. Неможливо в таких умовах жити краще - ні морально, ні фінансово. Навіть програвши кілька судів відповідачка все одно не спиняється і шукає способів продовження тяжб, перегляду рішень, які вже набрали законної сили тощо. Це все продовжується вже майже 5 років безперервно. Відповідачка перешкоджала вільному спілкуванню позивача та дитини, в тому числі й засобами телефонного, поштового, інтернет-зв`язку тощо, створювала умови, за яких дитина не могла таке спілкування підтримувати: через зміну її адреси, постійні зміни дитячих садочків, перешкоджання спілкуватися з батьком по телефону, навіть коли позивач протягом декількох тижнів знаходився у лікарні під час повномасштабної війни, через що протягом довгого часу (близько 5 місяців) він не знав про місце перебування та стан життя і здоров`я власної дитини. Відповідачка всіляко противилась намаганням позивача будь-яким чином розвивати, оздоровлювати та заохочувати свою дитину, перешкоджала як побаченням з донькою, так і можливостям повезти її на курорт, відпочинок тощо. 9 та 11 жовтня 2024 року відповідачка вже прямо порушила рішення суду (справа 755/12401/22) про визначення графіку побачень батька з дитиною та не надала йому доньку для зустрічі, супроти волі позивача відвезла дитину до іншого міста з не зрозумілих причин. Позивач був змушений звернутися до поліції із заявою про відкриття стосовно відповідачки кримінального провадження за ст. 382 КК України. У найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, в атмосфері любові, емоційній стабільності та матеріальній забезпеченості, але все це прямо та опосередковано підривається діями відповідачки. Ці її дії, яким немає кінця, прямо та опосередковано вкрай негативно впливають на моральний стан позивача, завдають йому моральних та психологічних страждань і це однозначно погіршує працездатність як таку. Позивач зазначає, що за викладених обставин та відповідно до ст. 23 ЦК України, він має право на відшкодування моральної шкоди, яку останній оцінює у розмірі 200000 грн, що є мінімальною сумою для відшкодування душевних страждань позивача, а також розумною та справедливою компенсацією. Ухвалою суду від 12.12.2024 року відкрите провадження у справі, призначений розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. Ухвалою суду від 24.02.2025 року повернуто без розгляду клопотання позивачки про участь в судовому засіданні. 30.12.2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що відповідачка не визнає заявлених до неї позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що позов є необґрунтованим, безпідставним, а викладені в ньому обставини ґрунтуються лише на припущеннях. Позов не містить аргументів щодо предмету спору. Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, позивач має заборгованість у загальному розмірі 231782,01 грн. Отже, на думку відповідачки, подаючи позовну заяву про стягнення моральної шкоди в сумі 200000,00 грн., позивач намагається за рахунок відповідачки задовольнити власні інтереси та покрити виниклий борг по аліментам. Відповідачка вважає, що описані у позові емоційні переживання, стреси, психологічні почуття тощо, склалися у позивача внаслідок тягаря боргу перед дитиною. Відповідачка не розуміє яким чином та від кого позивач хоче захистити свою дитину та вважає, що мабуть від не сплачених на дитину аліментів. Позивач жодними доказами не підтвердив описані ним страждання. До позову не додано жодної довідки, що він звертався до психолога, психіатра або невропатолога за допомогою у зв`язку із наявністю глибоких душевних страждань. Не додано жодного висновку лікарів, призначеного курсу лікування, необхідних медикаментів, заспокійливих, необхідної психологічної реабілітації. Позивач не вказує обсягу негативних наслідків та глибину переживань, тривалість моральних страждань, причинно-наслідковий характер страждань тощо. На підтвердження завдання моральної шкоди та її розміру, позивачем не надано жодного експертного висновку зі встановлення факту моральних страждань та орієнтовного розміру відшкодування моральної шкоди, під якою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ тощо. Позивач не зазначає, які зміни відбулись в його житті, чи здійснювався за ним догляд з боку родичів, через що він міг душевно хвилюватись, чи погіршились його нормальні життєві зв`язки і як саме, чи позначились його моральні переживання на стані здоров`я. Позивач не надає жодних доказів або висновку спеціаліста, роботодавця щодо неможливості в подальшому виконувати певну роботу у зв`язку із його моральним станом. Позивач не обґрунтовує та не надає жодних доказів отримання ним моральної шкоди, її розрахунок та в чому саме полягає моральна шкода, ким ця шкода була завдана тощо. Станом на теперішній час відносно відповідачки немає жодної пред`явленої підозри у будь-якій кримінальній справі. Витяги з ЄРДР надані позивачем, не стосуються відповідачки. В них зазначена інформація про самого позивача. Витяг з ЄРДР не є свідченням порушення кримінальної справи стосовно особи, як про це зазначає позивач. Відповідачку в жодний спосіб, жодний дізнавач у жодній кримінальній справі не викликав. Відповідачкою не було отримано жодної повістки, будь-яке грошове стягнення за неявку по повістці до дізнавача на відповідачку не накладалось. Відносно відповідачки не існує жодної постанови суду про притягнення до адміністративної відповідальності з накладенням штрафу або іншої міри покарання за невиконання обов`язків щодо виховання дитини або невиконання рішення органу опіки та піклування щодо визначення способів участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від дитини. Навпаки, позивач матеріально дитину не забезпечує, постійно та систематично психологічно тисне на відповідачку, через що вона вимушена була звернутись до психологів Дніпровського районного в м. Києві центру соціальних служб Київського міського центру гендерної рівності, запобігання та протидії насильству. 10.01.2025 року до суду надійшла відповідь на відзив зі змісту якої вбачається, що позивач підтримує раніше заявлені позовні вимоги та додатково зазначає, що відповідачка справді протягом довгого строку грубо порушувала права батька та дитини на спілкування та чинила перешкоди у цьому, на що не має права. Перешкоди вчинялися відповідачкою протягом довгого часу, мали відверто обурливий, принципово незаконний та часто аморальний характер, які завдавали як позивачу, так і його доньці, моральні збитки. Навіть після встановлення дійсно досить справедливого графіку побачень з дитиною, відповідачка і надалі намагається знайти способи психологічного тиску на позивача та дитину, аби завадити спілкуванню. Все це безумовно відноситься до такого поняття як моральна шкода. У справі №755/12401/22 про усунення перешкод у вихованні дитини та встановлення графіку зустрічей, чому систематично перешкоджала відповідачка, позивач доводив наявність порушень з боку відповідачки. Їх вистачило б в якості підстави для позову щодо морального відшкодування. Проте відповідачка після вирішення справи №755/12401/22 вчинила ще декілька дій, які не залишили позивачу вибору, окрім як захищати свої права у суді. У день ухвалення рішення по справі №755/12401/22 відповідачка забрала дитину і поїхала з нею супроти волі позивача та графіку, встановленого органом опіки виконавчого комітету Харківської міської ради, який діяв у той час, на нібито відпочинок у Карпати. Аналогічним чином вона поводила себе неодноразово і до того, але конкретно цього разу в день визнання судом, що вона як відповідачка чинила перешкоди, відповідачка вчергове вчинила перешкоди у побаченнях з дитиною. Цим самим вона водночас порушила ст.ст. 157, 158, 162 СК України. В подальшому, коли відносно відповідачки був складений адміністративний протокол, вона затягувала строки розгляду справи аби уникнути відповідальності (справа №755/6897/23). 5 жовтня дитина була доволі сильно нездорова з підозрою на ротовірусну чи кишкову інфекцію та мала знаходитися на дієті та на відпочинку вдома декілька днів. Але вже 9 жовтня і аж на три дні відповідачка всупереч графіку, встановленого судом та не зважаючи на незадовільний стан здоров`я дитини, вивезла її з міста та всупереч волі батька, без конкретної мети повезла через півкраїни - до Львова. По приїзду звідти вона залишала вдома дитину на понад 2 тижні, тобто дана поїздка хворої дитини однозначно в той момент підірвала її здоров`я. Позивач неодноразово прохав відповідачку надати медичні документи про те, яке саме було захворювання у доньки, але відповідачка всі прохання та запитання цілком проігнорувала, так і не повідомила, чим же саме хворіла дитина і що встановив лікар-педіатр. Відповідачка знехтувала здоров`ям дитини, графіком суду та волею батька, як рівного у батьківських правах, а також, найімовірніше, і рекомендаціями лікаря стосовно дитини у той час. 16.12.2024 позивач отримав витяг з ЄРДР про відкриття стосовно відповідачки кримінального провадження за його заявою, а 03.01.2025, після проведення разом з донькою частини різдвяно-новорічних канікул, він побував на допиті в Дніпровському ГУНП м. Києва як потерпілий. Як повідомили позивачу працівники поліції, відповідачка була в них на допиті на тиждень раніше, тобто в останні дні 2024 року. Разом з цим, відповідачка стверджує, що жодної кримінальної справи по її правопорушенню не існує, а на жодному допиті вона не бувала. Також стосовно відповідачки за фактом її порушення 9.10.2024 та 11.10.2024 було поновлено виконавче провадження, як щодо боржниці. Щодо довідки від Центру соціальних служб, яку відповідачка надає разом із відзивом, по-перше, довідка датована аж 21.06.2024, тож є сумніви, наскільки вона може вважатися актуальною. По-друге, в довідці не зазначено дат звернень, прізвищ спеціалістів, коли і ким надавалась психологічна допомога. В документі не згадується жоден психолог, а вказується лише директор Центру, яка підписала довідку. Не зрозуміло, як невідомий спеціаліст-психолог під час не встановленої кількості звернень відповідачки, у невідомі дати зміг встановити нібито ті дії, які описані у довідці, і які нібито вчинив позивач. Позивачу не відомо яким чином відповідачка отримала такий лист, наповнений обурливими безпідставними, нічим не підкріпленими звинуваченнями в адресу позивача. Не розуміло яким чином без жодного знайомства з позивачем невідомий анонімний психолог міг зробити про позивача настільки оціночні, суб`єктивні, упереджені, нічим не обґрунтовані судження, звинувачення й викласти їх в офіційному листі з підписом директора державної установи. У цій справі йдеться якраз про душевний та моральний стан позивача внаслідок дій відповідачки і позивач надав докази звернення до психолога. Згадки відповідачки про заборгованість по аліментах не мають жодного стосунку до суті справи щодо моральної шкоди. Аліменти є власністю дитини, а не власністю відповідачки. Питання стосовно аліментів відповідачкою згадується завжди коли вона порушує графік побачень з донькою і потім надає пояснення поліції, службі у справах дітей чи суду тощо, коли вчергове порушує будь-яке з прав батька та дитини. Навіть гіпотетична не сплата боржником аліментів не дає право стягувачці обмежувати позивача у праві бачити, виховувати дитину, а також цькувати його, морально тиснути й незаконно втручатися в особисте життя, а також вчиняти те саме дитині. Відповідачка у своїй позовній заяві про стягнення аліментів, вказала неправдиві дані про те, що позивач не забезпечує дитину, не цікавлюся її життям та не виконує власних батьківських обов`язків. Відповідачка в порушення норм СК України у 2020 р. раптом самовільно змінила місце проживання дитини, переховувала її, перешкоджала батьку з нею бачитися й зрештою подала позовну заяву про стягнення аліментів без жодного доказу. Позивач вказує, що аліменти він сплачував, але це не заважало відповідачці переховувати дитину, порушувати права батька та доньки, чим позивачу завдано моральних і душевних страждань. Відповідачка жодного разу не звітувала за використання аліментів. Перевищуючи власні права як матір і порушуючи права дитини і батька, відповідачка була безкарною й абсолютно байдуже, цинічно ставилася до психологічного стану батька та дитини. Відповідачка не зацікавлена в будь-якому благові для позивача та дитини, вороже налаштована, не спровоковано почала агресивну поведінку, але чомусь саме вона має бути стягувачем щодо зароблених позивачем коштів. Коли відповідачка подала позов про стягнення аліментів, дитина вже кілька місяців проживала у позивача. Відповідачка прагнула, аби донька коли їй зручно жила в батька, водночас аби батько платив аліменти, мав якомога менше прав втручатися у виховання і долю своєї дитини, а був лише в усьому у прямому сенсі боржником. Виконавчий лист про примусове стягнення аліментів відповідачка подала до виконання аж на початку 2023 р. Після звернення до суду із позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, позивачу стали надходити дзвінки адвокатів відповідачки з пропозиціями добровільно припинити судову тяжбу в обмін на чесне слово відповідачки, що більше вона ніколи не перешкоджатиме спілкуванню дитини з батьком. Потім позивачу надходили вже погрози від відповідачки та її оточення про те, що в нього виникнуть проблеми, через які він пошкодує, що почав спір у суді. Подання виконавчого листа до виконання через тривалий проміжок часу погіршили та унеможливили чесну і прозору підприємницьку діяльність позивача. Відповідачка, як стягувач за аліментами, скрізь, постійно протягом майже 2-х років часто в обурливій формі нагадує про борг, цькує позивача цим фактом, підриває його репутацію, як благонадійного батька в очах оточуючих, спільних знайомих тощо, таким чином постійно підриває його самооцінку, змушує сумніватися у собі як в хорошому батькові, вчиняє стосовно позивача повноцінний психологічний газлайтинг і схиляє до руйнівної самокритики, цілеспрямовано не помічає та не бере до уваги жодних його конструктивних вчинків, а лише піддає критиці часто з надуманих та вигаданих підстав. Все це завдає позивачу душевних страждань і є підставою для позову про відшкодування моральної шкоди. Атмосфера, яку неможливо витримати і яку продукує відповідачка, підриває віру позивача у себе і жодним чином не може позитивно відбитися на, у тому числі, матеріальному добробуті позивача. Саме з цього приводу, через дане цькування, звинувачення, тиск, газлайтинг і конфлікти у вимушеному спілкуванні з відповідачкою позивач звертався до психолога та прохав кваліфікованої допомоги. Позивач вважає, що відповідачка отримує повноцінне задоволення, яке є садистським по суті, коли цькує, звинувачує, тисне на нього, безкінечно вчиняє ті чи інші правопорушення і дії, що провокують конфлікти, а також - щоразу удар по психіці малолітньої спільної дитини. Дитині нещодавно виповнилося 8 років і абсолютно більшу частину свого життя вона спостерігає подібні вчинки відповідачки, подібне її ставлення до позивача як до батька, а саме фізичні напади, агресію, тиск, цькування через нібито заборгованість тощо. Зі слів дитини, вона вже не пам`ятає часів, коли між батьками не було всіх цих конфліктів. Відповідачка вже 2 роки не реагує навіть на пропозиції позивача тимчасово зняти арешт з його рахунків, чим позбавляє позивача можливості підприємництва і права на працю, як наслідок позивач був вимушений закрити і припинити діяльність власного ФОП. Увесь цей час стягувачка сама не пропонує жодного конструктивного виходу із патової ситуації, будь-який конструктив позивача та пропозиції ігнорує, проте весь час цькує позивача, морально тисне і погіршує його публічну репутацію. Нещодавно позивач не зміг отримати чесно зароблений гранд у 5 тис. дол. США у зв`язку з накладеними 2 роки тому на його рахунки арештами, до яких призвели дії відповідачки. Позивач неодноразово звертався до відповідачки та прохав тимчасово зняти арешт з його рахунків, оскільки не міг отримати зароблений гранд. 21 липня 2024 р. відповідачка прямо вимагала від позивача написати юридичну відмову від власної дитини, вірогідно, в обмін на зняття арештів із рахунків. Все це спричинило суттєві душевні та моральні страждання влітку 2024 р, тож позивач звертався до психолога із цього питання, через те, що відповідачка тисне на нього та через те, що через її прямі та безпосередні дії позивач не має змоги забезпечувати власну доньку. Саме наведеним обґрунтована сума моральної шкоди в розмірі 200000,00 грн., це приблизно 5000 доларів США, які позивач втратив через цілеспрямовані дії, тиск відповідачки та які вкрай хотів витрачати на власну доньку, на що батько та дитина мають право. Позивач відвідував Київський міський центру гендерної рівності, запобігання домашнього насильства через складний емоційний і психологічний стан, викликаний конфліктами з колишньою цивільною дружиною, які спричиняють позивачу душевні страждання. Тиск щодо боргу по аліментам не припиняється роками, це терор і здирництво через опорочення репутації позивача, яка важлива для нього, оскільки будь-кому немає проблем знайти через інтернет інформацію про те, що позивач боржник та нібито не бажає піклуватися про власну дитину. Все це загальнодоступно і боляче. Фінансові арешти та загальнодоступна інформація про заборгованість і формальну причину її виникнення вже далеко неодноразово ставали причиною того, що позивач втрачав шанс працевлаштуватися на вигідну і цікаву роботу. Усе це позбавляє позивача можливостей фінансово і професійно розвиватися, а також завдає удару по людській честі і гідності та по моральному й психологічному стану, підриває віру у власні сили тощо. 21.01.2025 року до суду надійшли письмові заперечення сторони відповідача, у яких відповідачка зазначає, що в своїй відповіді на відзив позивач викладає свої думки та розповідає про власне життя, що не відноситься до предмету спору - моральних збитків. Відповідачка вказує, що вона не притягувалась до будь-якого виду юридичної відповідальності. Пояснення правоохоронним органам відповідачка надавала виключно як особа на яку вказав позивач. Постановою суду, на яку посилається позивач, відповідачку було звільнено від адміністративної відповідальності. Позивач намагається стягнути з відповідачки 200000,00 грн. виключно через свої особисті життєві проблеми. Позивач, не маючи інвалідності, фізичних обмежень, будучи здоровою людиною ніде офіційно не працює, має мінливий дохід, арештовані рахунки через борг по аліментам в сумі 231782,01 грн., матеріально не забезпечує дитину та не бажає цього робити. На думку відповідачки, саме через ці життєві проблеми, в яких відповідач винен сам, а саме небажання матеріально забезпечувати дитину, він морально та душевно страждає завдаючи самому собі моральні збитки. Саме через небажання сплачувати аліменти, позивач офіційно не працевлаштовується, а лише звинувачує відповідачку у чиненні йому перешкод у працевлаштуванні, через що він душевно страждає. Якби відповідач працював офіційно, в нього не було б заборгованості зі сплати аліментів, не були б арештовані рахунки і відповідно він не страждав би морально. Позивач постійно шантажує відповідачку аби вона забрала виконавчий лист про стягнення аліментів або погодилась розблокувати його рахунки. Кожного разу коли відповідачка відмовляє у цьому, позивач подає безпідставні заяви до поліції, суду тощо. Відповідачка стверджує, що не перешкоджала і не перешкоджає позивачу в побаченнях з дитиною, а навпаки пояснює доньці, що в неї є тато. Відповідачка виконує рішення суду про встановлення графіку побачень батька з дитиною, а позивач регулярно порушує встановлений судом графік. Через невиконання графіку побачень позивачем, виконавче провадження [NUMBER] було закрите. Позивач регулярно затримує дитину на кілька годин і більше визначеного часу, заздалегідь не повідомляє о котрій годині дитина буде повернута додому. Позивач неодноразово викликав поліцію заздалегідь навмисно стверджуючи, що відповідачка не віддає йому дитину, хоча підстав для цього не було. Позивач має заборгованість зі сплати аліментів в загальній сумі 231782,01 грн. і намагаючись стягнути з відповідачки 200000,00 грн. він за рахунок останньої має намір задовольнити власні інтереси, а саме покрити свій борг. Емоційні переживання, стреси, психологічні почуття тощо, склались у позивача внаслідок тягаря боргу перед дитиною. Позивач жодним доказом не підтверджує своїх страждань. Відповідачка зазначає, що насьогодні не існує жодної постанови суду про притягнення її до адміністративної відповідальності за невиконання своїх батьківських обов`язків або невиконання графіку зустрічей батька з дитиною. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові та електронні докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх взаємозв`язку і сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Як убачається з матеріалів справи, позивач та відповідачка є батьками малолітньої [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 61). 20.08.2021 року позивач звернувся до директора Харківського бюро безоплатної правової допомоги, в якій просив посприяти в проведенні між ним та [PERSON] медіації, оскільки мати дитини порушує права батька та дитини на спілкування, побачення тощо (а.с. 14). Згідно талону-повідомлення від 30.08.2021 року позивач звернувся до правоохоронних органів із заявою щодо невідомих йому осіб, які погрожують та не дають бачитись з дитиною (а.с. 29). 01.09.2021 року позивач звернувся до Служби у справах дітей по Московському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради з заявою щодо захисту його батьківських прав та прав дитини, які постійно порушуються матір`ю дитини [PERSON] , у тому числі щодо вчинення перешкод в спілкування батька з донькою (а.с. 26-27). Згідно талону-повідомлення від 04.09.2021 року позивач звернувся до правоохоронних органів із заявою стосовно того, що цивільна дружина [PERSON] погрожує фізичною розправою та не дає бачитись з дитиною (а.с. 28). Згідно талону-повідомлення від 12.09.2021 року позивач звернувся до правоохоронних органів із заявою про те, що його колишня цивільна дружина систематично до 12.09.2021 року перешкоджає йому в побаченнях з дитиною, переховує дитину та постійно приходять погрози від її оточення (а.с. 16). Згідно талону-повідомлення від 14.09.2021 року позивач звернувся до правоохоронних органів із заявою про те, що його колишня дружина [PERSON] зі спільною донькою поїхала на якісь озера, не повідомила куди саме, дзвінки батька ігноруються. Заявник повідомив, що [PERSON] порушує його право на спілкування з дитиною, а тому просить вжити необхідних заходів (а.с. 54). 06.10.2021 року позивач звернувся до Служби у справах дітей по Московському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради з заявою щодо систематичного маніпулювання [PERSON] можливостями заявника бачитись з дитиною та виконувати свої батьківські обов`язки, а також про те, що [PERSON] психологічно тисне на дитину і негативно впливає на її здоров`я (а.с. 52-53). Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради №802 від 06.10.2021 року встановлений порядок участі позивача у вихованні малолітньої доньки шляхом спілкування: щовівторка тижня з 16.00 до 19.00; перша, третя субота місяця з 10.00 до 13.00; друга четверта неділя місяця з 15.00 до 18.00. Батько обов`язково забирає дитину з місця її постійного проживання та повертає до місця її постійного проживання після завершення зазначеного часу. Попередити матір дитини, що перешкоджаючи зустрічам батька з малолітньою дочкою, вона порушує права дитини та батька (а.с. 67). У період з 05.03.2022 року по 14.03.2022 року позивач проходив лікування (а.с. 30). 20.04.2022 року позивач звернувся до Львівського РУП №1 ГУ НП України у Львівській області з заявою про те, що йому не відоме місце перебування та стан здоров`я його дитини. На думку заявника, дитину вкрали і до цього причетна колишня цивільна дружина [PERSON] , яка не дає заявнику можливості бачитись з дитиною (а.с. 22). 20.04.2022 року позивач надав пояснення ДОП СДОП ВП Львівського РУП №1 ГУНП у Львівській області про те, що його доньку викрадено, або її переховує [PERSON] . Батьку нічого не відомо про дитину, чим порушено його права. [PERSON] не дає спілкуватись з донькою, всіляко цьому перешкоджає (а.с. 32-33). 03.05.2022 року Львівське районне управління поліції №1 повідомило позивача, що його звернення стосовно можливих неправомірних дій колишньої дружини розглянуті, в ході перевірки встановлено, що донька позивача може проживати за адресою: [ADDRESS] . З метою обстеження умов проживання та підтвердження фактичного місця проживання направлено запит до служби у справах дітей. Розгляд звернень припинено (а.с. 66). Згідно заяви позивача від 05.07.2022 року на адресу Подільського УП ГУНП у м. Києві, колишня цивільна дружина [PERSON] не дає заявнику бачитись зі спільною дитиною, не виконує встановлений службою у справах дітей графік побачень батька з донькою (а.с. 21). У своїх поясненнях начальнику Подільського УП ГУНП у м. Києві, датованих 18.07.2022 року, позивач висловлював вдячність працівникам поліції за роботу в результаті якої він вперше за 3 місяці зміг побачити власну доньку, яку від нього постійно переховує її мати [PERSON] (а.с. 12). Згідно заяви позивача на адресу начальника Дніпровського УП ГУНП у м. Києві, яка датована 27.09.2022 року, позивач просив вжити заходів з приводу вчинення [PERSON] перешкод у спілкуванні з дитиною та встановити місце її проживання (а.с. 13). 09.10.2022 року позивач надав пояснення інспектору сектору ювенальної превенції Дніпровського УП ГУНП у м. Києві про те, що 09.10.2022 року заявник намагався на вулиці підійти до свої доньки, але теперішній чоловік [PERSON] перегородив йому шлях та почав бити (а.с. 55). За змістом направлення на судово-медичне обстеження від 09.10.2022 року, [PERSON] направлено до судово-медичне обстеження у зв`язку з перевіркою за фактом його звернення про те, що 09.10.2022 року близько 14:45 за адресою: [ADDRESS] гр. [PERSON] , [INFO] , побив наглядно знайомий [PERSON] чим завдав тілесних ушкоджень (а.с. 9). 10.10.2022 року зареєстроване кримінальне провадження №12022105040002153 за повідомленням позивача про те, що 09.10.2022 року о 14:45, перебуваючи за адресою: [ADDRESS] , невстановлена особа нанесла тілесні ушкодження [PERSON] , чим завдала фізичного болю (а.с. 68). Згідно заяви позивача датованої 05.11.2022 року, останній звернувся Дніпровського УП ГУНП у м. Києві з приводу незаконних дій його колишньої цивільної дружини [PERSON] , яка систематично перешкоджає йому бачитись зі спільною дитиною (а.с. 11). У матеріалах справи наявна копія протоколу допиту [PERSON] в якості потерпілого від 10.11.2022 року у кримінальному провадженні №12022105040002153 (а.с. 10). 27.12.2022 року зареєстроване кримінальне провадження №12022105040002613 з наступною фабулою: до Дніпровського УП ГУНП у м. Києві надійшла ухвала слідчого судді В.Б. Левко №755/11963/22 від 02.12.2022 року з приводу скарги [PERSON] про те, що невстановлена досудовим розслідуванням особа порушила недоторканість приватного життя, шляхом використання та поширення його конфіденційної інформації (а.с. 69). Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23.06.2023 року у справі №755/12401/22 зобов`язано [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод у спілкуванні з їх спільною дитиною - донькою [PERSON] , [INFO] . Визначено спосіб участі батька - [PERSON] , у вихованні його малолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] , у формі спілкування батька з малолітньою донькою, яку він має самостійно забирати з місця її проживання, без присутності при спілкуванні матері дитини: у літній період з 01 липня по 21 липня включно кожного року; у День народження батька [INFO] кожного року; у День народження дитини [INFO] кожного парного року; у період зимових канікул: першу половину цих зимових канікул кожного парного року та другу половину цих канікул кожного непарного року; у період весняних та осінніх канікул: перші три дні кожного парного року та останні три дні кожного непарного року; кожну середу з 18 год. 00 хв. до 20 год. 00 хв.; кожен перший, третій та п`ятий тиждень місяця у п`ятницю з 18 год. 00 хв. до 20 год. 00 хв.; кожен другий та четвертий тиждень місяця з 18 год. 00 хв. п`ятниці до 17 год. 00 хв. неділі; у святкові дні, передбачені ст. 73 КЗпП України, а саме: 1 січня - Новий рік, 28 червня - День Конституції України, 24 серпня - День незалежності України кожного парного року; 8 травня - День пам`яті та перемоги над нацизмом у Другій світовій війні 1939-1945 років, 28 липня - День Української Державності, 14 жовтня - День захисників і захисниць України кожного непарного року (а.с. 34-51). У цьому рішенні суд, зокрема, зазначив наступне: - Оскільки під час розгляду справи обидві сторони посилались на наявність складених відносно відповідачки протоколів про адміністративне правопорушення та постанов про закриття провадження без визначення наявності вини відповідачки у вчиненні адміністративного правопорушення, суд ознайомився з даними Єдиного державного реєстру судових рішень та встановив, що: постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 10.01.2023 року у справі №755/3/23 справу про адміністративне правопорушення відносно відповідачки за ч. 5 ст. 184 КУпАП повернуто для усунення виявлених недоліків; постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 10.01.2023 року у справі №755/4/23 справу про адміністративне правопорушення відносно відповідачки за ч. 5 ст. 184 КУпАП повернуто для усунення виявлених недоліків; постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 10.01.2023 року у справі №755/5/23 справу про адміністративне правопорушення відносно відповідачки за ч. 5 ст. 184 КУпАП повернуто для усунення виявлених недоліків; постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 14.02.2023 року у справі №755/3/23 закрите провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно відповідачки за ч. 5 ст. 184 КУпАП на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП; постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 14.02.2023 року у справі №755/4/23 закрите провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно відповідачки за ч. 5 ст. 184 КУпАП на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП; постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 14.02.2023 року у справі №755/5/23 закрите провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно відповідачки за ч. 5 ст. 184 КУпАП на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП; - Отже, стосовно відповідачки було складено три протоколи про адміністративне правопорушення за ч. 5 ст. 184 КУпАП (невиконання рішення органу опіки та піклування щодо визначення способів участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від дитини), однак провадження у справах про адміністративні правопорушення були закриті на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП (закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу); - Сторона відповідача у судовому засіданні зазначала, що відповідачка не чинить позивачу перешкод у спілкуванні з дитиною, однак такі твердження спростовуються матеріалами справи, зокрема наявністю численних звернень позивача до правоохоронних органів (у відповідях яких містяться і посилання на не, що відповідачка не хоче повідомити позивачу місце свого проживання), до органів опіки та піклування (які встановлювали наявність конфлікту між сторонами щодо участі батька у вихованні дитини), роздруківками переписок сторін (достовірність яких стороною відповідача не спростовувалась), а також і наведеними вище постановами Дніпровського районного суду м. Києва, оскільки закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 КУпАП, не є реабілітуючою обставиною, тобто не є обставиною, яка спростовує фактичні дані викладені у протоколах про адміністративні правопорушення, а сторона відповідача під час розгляду справи не надала доказів на підтвердження відсутності обставин, подій та фактів, які були викладені у протоколах про адміністративні правопорушення. Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 03.07.2023 року у справі №755/6897/23 звільнено [PERSON] від адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 184 КУпАП, обмежившись усним зауваженням. Адміністративну справу відносно [PERSON] закрито (а.с. 157-159). У вказаній постанові суд зазначив, що 04 квітня 2023 року о 16-00 годині, за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , будучи обізнаною про Рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області «Про встановлення фізичним особам порядку участі у вихованні малолітніх дітей» від 06.10.2021 року №802 (далі Рішення органу опіки та піклування), не виконала його, а саме не надала можливості [PERSON] , [INFO] , побачитися з їх спільною дочкою [PERSON] , [INFO] , у визначений зазначеним Рішенням органу опіки та піклування спосіб та час, тим самим вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 184 КУпАП». За встановлених фактичних обставин справи, судом беззаперечно встановлено, що [PERSON] вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ч. 5 ст.184 КУпАП, оскільки факти її вини є переконливими, достатніми, в повному обсязі відповідають фактичним обставинам справи та знайшли своє підтвердження в доказах, які містяться в матеріалах справи. При цьому, обставин, які б спростовували дані, що містяться в матеріалах адміністративної справи, з урахуванням наявних у справі належних доказів, судом не встановлено. Суд прийшов до висновку про те, що в діях [PERSON] є склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст.184 КУпАП - невиконання рішення органу опіки та піклування щодо визначення способів участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від дитини. Також у постанові суд вказав наступне: Враховуючи викладене, а також дискреційні повноваження суду, що виходять із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин ситуації, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного стягнення, вирішуючи справу відповідно до оцінки усіх обставин справи (у тому числі обставин, що пом`якшують відповідальність) й особи порушника, оцінивши наслідки правопорушення і переконавшись, що внаслідок його вчинення не завдана значна шкода окремим громадянам, державі або суспільству, суд приходить до висновку про малозначність вчиненого адміністративного правопорушення та можливість звільнити порушника від адміністративної відповідальності і обмежитись усним зауваженням. Постановою державного виконавця від 13.09.2023 року відкрите виконавче провадження [NUMBER] на виконання виконавчого листа №755/12401/22 виданого 18.08.2023 року Дніпровським районним судом м. Києва щодо визначених судом способах участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною (а.с. 23-25). Постановою державного виконавця від 29.04.2024 року виконавче провадження [NUMBER] закінчене на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» та у цій постанові вказано наступне: «27.09.2023 року виходом державного виконавця за адресою, погодженою зі сторонами виконавчого провадження, а саме: [ADDRESS] :00 проведено перевірку виконання рішення суду, де встановлено, що боржник, [PERSON] , не чинить перешкод у спілкуванні з їх спільною дитиною у час, визначений рішенням суду та погоджено зі сторонами, що державним виконавцем буде здійснюватися контроль виконання рішення суду у визначений рішенням час та в телефонному режимі. У разі невиконання рішення суду, сторони будуть повідомляти державного виконавця задля недопущення порушень вимог виконавчого документа, що наразі перебуває на виконанні у Відділі. Боржником було повідомлено в телефонному режимі та направлено відповідну заяву до Відділу, що стягувач 25.10.2023, 08.11.2023, 15.11.2023, 17.11.2023, 24.11.2023, 30.11.2023 року був відсутній у визначений рішенням час. Звернень від стягувача щодо вчинення перешкод у спілкуванні з їх спільною дитиною не надходило. Враховуючи зазначене, напередодні виконання вимог виконавчого документа під час телефонної розмови, котра відбулась 29.11.2023 року зі стягувачем та боржником, було прийнято рішення про компроміс на користь дитини, безпосередньо враховуючи інтереси дитини, а саме у день народження [INFO] дитина перебувала з батьком, а вже у вихідний день [INFO] відсвяткувала день народження з друзями, після чого стягувач забрав дитину про що складено відповідний акт державного виконавця. 24.01.2024 року виходом державного виконавця за адресою, погодженою зі сторонами виконавчого провадження, а саме: [ADDRESS] :00 проведено перевірку виконання рішення суду з якої вбачається, що боржником рішення виконується, стягувач був відсутній про що складено відповідний акт державного виконавця. 01.02.2024, 14.02.2024, 21.02.2024 року боржником було повідомлено в телефонному режимі та направлено відповідну заяву до Відділу, що стягувач у зазначені проміжки часу був відсутній про що складено відповідні акти державного виконавця. Звернень зі сторони стягувача, щодо вчинення перешкод у спілкуванні з дитиною до Відділу не надходило. Враховуючи вищенаведене, вбачається наявний факт про повне виконання боржником вимог, передбачених виконавчим документом» (а.с. 167-168). У своїй відповіді на відзив позивач посилається на те, що виконавче провадження було відновлене у зв`язку з подальшим невиконанням відповідачкою рішення суду щодо встановлених способів участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, однак доказів на підтвердження таких обставин, матеріали справи не містять. Згідно листа Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 23.12.2023 року на адресу позивача, 14.12.2023 року спеціалістами служби з матір`ю малолітньої дитини проведено профілактично-роз`яснювальну роботу щодо дотримання нею прав дитини та ознайомлено її про відповідальність передбачену законодавством України в разі порушення прав малолітньої дитини. Зі слів [PERSON] , батько завжди поінформований щодо стану здоров`я доньки та її потреб. 08.12.2023 року в день народження дитини батько мав можливість провести час з донькою. Також мати зазначила, що вона завжди діє в інтересах доньки та не перешкоджає батьку у зустрічах зі спільною донькою, відповідно визначеного графіку (а.с. 17). За змістом відповіді Дніпровського УП ГУНП у м. Києві від 21.03.2024 року на адресу позивача, заяву останнього від 26.02.2024 року було розглянуто та повідомлено заявника про те, що з його колишньою цивільною дружиною проведено роз`яснювальну роботу щодо недопущення таких випадків у майбутньому, а також попереджено про адміністративну та кримінальну відповідальність та наголошено на сумлінному виконанні батьківських обов`язків та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 183 КУпАП «Завідомо неправдивий виклик спеціальних служб» (а.с. 15). Згідно листа Дніпровського районного в місті Києві центру соціальних служб від 28.02.2024 року на адресу позивача, у відповідь на звернення останнього від 26.02.2024 року центр повідомив, що спеціалістами центру соціальних служб в межах компетенції з гр. [PERSON] проведено бесіду щодо належного виховання дитини в сім`ї (а.с. 18). До позову також додано викопіювання з месенджерів мобільного телефону, фото дівчинки з порожньою пляшкою і фото дівчинки в компанії двох чоловіків і одної жінки на відпочинку (а.с. 56-60, 62, 64). Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20.05.2024 року у справі №755/1185/24 відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації (а.с. 19). Убачається, що 20.11.2021 року відповідач сплатив заборгованість за аліментами стягнутими рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26.01.2021 року у справі №489/3387/20 за жовтень, листопад та грудень 2020 року на загальну суму 3370,00 грн. (а.с. 65). Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, станом на 03.10.2023 року борг позивача за аліментами складає 231782,01 грн. (а.с. 89). За змістом довідки Київського міського центру гендерної рівності, запобігання та протидії насильству від 08.05.2024 року, 02.05.2024 року відповідачка дійсно зверталась за консультацією з питань протидії домашньому насильству до психолога Мобільної бригади соціально-психологічної допомоги особам, які постраждали від домашнього насильства та/або насильства за ознакою статі (а.с. 90). За змістом листа Дніпровського ЦСС м. Києва від 21.06.2024 року, відповідачка отримує соціальні послуги - інформування та консультування на підставі рішення управління соціального захисту населення від 13.12.2023 року. Під час проведення психологічних консультацій гр. [PERSON] повідомила щодо систематичного психологічного тиску зі сторони колишнього чоловіка [PERSON] . У гр. [PERSON] за період співпраці, переважав депресивний настрій. Ситуація психологічного насильства з боку [PERSON] , суттєво вплинула на самооцінку та психоемоційний стан [PERSON] , привела до внутрішньої конфліктності, вразливості, невпевненості в своїх силах, песимістичності в сприйнятті дійсності, занепокоєння майбутнім та розгубленості. За період роботи, [PERSON] отримала навички самодопомоги у стресових станах, навчилася відстоювати свої особисті кордони та бути більш впевненою у своїх діях. Гр. [PERSON] рекомендовано продовжити психологічні консультації (а.с. 91). Згідно заяви позивача до Служби у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації датованої 24.07.2024 року, останній просив вжити заходів щодо відповідачки, яка вчиняє на нього тиск, що полягає у блокуванні його рахунків, небажанні тимчасово розблокувати їх, аби батько міг забезпечувати дитину. Відмовляється звітувати про витрачання аліментів. Відповідачка тисне на позивача аби той відмовився від дитини. Відповідачка протягом тривалого часу перешкоджала бачитись із дитиною. Внаслідок арешту рахунків підприємницька діяльність позивача припинена, що порушує його право на працю (а.с. 161-162). 04.12.2024 року зареєстроване кримінальне провадження №12024105040001674 за наступною фабулою: до Дніпровського УП ГУНП у м. Києві надійшла ухвала Дніпровського районного суду м. Києва №755/19880/24 за заявою [PERSON] про те, що колишня дружина не виконує ухвалу суду та вчиняє самоправні дії, чим завдає шкоди [PERSON] (а.с. 104). За змістом довідки Київського міського центру гендерної рівності, запобігання та протидії насильству від 18.12.2024 року, гр. [PERSON] дійсно звертався до спеціаліста КМЦГР за консультацією: 02.08.2024, 09.08.2024, 16.08.2024 надано консультації психологом щодо складних відносин з колишньою дружиною; питання по догляду за дитиною (а.с. 97). Згідно ч. 1, п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до положень ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Під шкодою в цивільному праві розуміють несприятливі зміни охоронюваного законом блага, яке може бути майновим і немайновим. Легальної дефініції моральної шкоди немає. Це пов`язано з неможливістю чіткого визначення такого оціночного поняття, тому в ст. 23 ЦК України законодавець визначив лише способи прояву такої шкоди. При цьому будь-яке легальне визначення було б неповним, оскільки неможливо виділити в понятті універсальні, визначальні, родові риси, які були б характерними для нього в цілому. Отже, у частині 2 ст. 23 ЦК України наведено не вичерпний перелік, а найбільш можливі варіанти прояву моральної шкоди. Статтею 18 СК України передбачено, що кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є, зокрема, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, якщо це передбачено цим Кодексом або договором. Аналіз ст. 8 СК України та ч. 1 ст. 9 ЦК України дозволяє зробити висновок, що положення ЦК України можуть субсидіарно застосовуватися для регулювання сімейних відносин. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено у статті 7 СК України, згідно з якою жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Згідно ст. 121 СК України, права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Згідно ст.ст. 151, 152 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Згідно статті 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом. Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом ст. 142 СК України, діти мають рівні права та обов`язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою. Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. За змістом положень ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства», контакт з дитиною - реалізація матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»). За змістом ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частин першої та другої статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. За змістом ст. 158 СК України, за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Згідно ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. За заявою заінтересованої сторони суд може зупинити виконання рішення органу опіки та піклування до вирішення спору. У разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним. Особа, яка ухиляється від виконання рішення суду, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Статтею 162 СК України визначено, що якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому, з ким вона проживала. Разом з цим, у даній справі рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26.01.2021 року у справі №489/3387/20 не лише стягнуто аліменти на утримання спільної малолітньої дитини сторін, а й визначене її місце проживання з матір`ю. У постанові КЦС ВС від 21 квітня 2021 року у справі № 2-3897/10 вказано, що з огляду на різноманітність суспільних відносин було б некоректним вважати, що право на відшкодування моральної шкоди у сімейних відносинах підлягає обмеженню лише вказаними у Сімейному кодексі України шістьма випадками або має бути прямо передбачено у договорі між учасниками сімейних відносин, при тому, що наприклад, у цивільних правовідносинах компенсація моральної шкоди внаслідок порушення права особи, за загальним правилом, може відбуватися у випадку її спричинення незалежно від наявності спеціальних норм (статті 16, 23 ЦК України, пункт 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 216/3521/16-ц). Обмеження права учасників сімейних відносин на відшкодування моральної шкоди лише випадками, передбаченими пунктом 6 частини другої статті 18 СК України, істотно звужує їх право на захист, і не може вважатися таким, що відповідає справедливості, добросовісності та розумності, як загальним засадам цивільного законодавства і засадам регулювання сімейних відносин (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України, частина дев`ята статті 7 СК України). Верховний Суд звертає увагу, що вказуючи на відшкодування моральної шкоди у частині третій статті 49, частині третій статті 50, частині четвертій статті 157, частині другій статті 158, частині п`ятій статті 159, частині другій статті 162 СК України законодавець передбачив, що певні діяння чи події безпосередньо тягнуть за собою обов`язок правопорушника відшкодувати моральну шкоду (статті 157, 158, 159, 162 СК України), або є підставою для її відшкодування (статті 49, 50 СК України), тобто зазначені шість випадків наведені у тексті Сімейного кодексу України не з метою виключити можливість відшкодування моральної шкоди в інших, а як такі, в яких сам факт завдання моральної шкоди відповідним правопорушенням (ухиленням від виконання договору щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків, рішення суду або органу опіки та піклування щодо участі у вихованні дитини, самочинною зміною місця проживання дитини, позбавленням репродуктивної функції) вже констатовано законом. Отже, вказані у Сімейному кодексі України випадки (статті 49, 50, 157, 158, 159, 162 СК України) можливо розглядати як перелік діянь, що беззаперечно тягнуть за собою виникнення моральної шкоди. Натомість це не виключає можливості відшкодування такої шкоди, у разі її належного доведення, і в інших випадках порушення прав учасників сімейних відносин. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи. Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог- відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм законодавства. Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див. ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2019 року в справі № 216/3521/16-ц (провадження № 61-28299св18), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2022 року у справі № 569/20510/19 (провадження № 61-13787св20). Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За змістом ст.ст. 76-80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Стаття 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У цій справі позивачем доведено вчинення відповідачкою перешкод у спілкуванні з дитиною та невиконання нею рішення органу опіки та піклування щодо встановленого графіку побачень батька з дитиною, що належним чином підтверджується, зокрема, змістом рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23.06.2023 року у справі №755/12401/22 та змістом постанови Дніпровського районного суду м. Києва від 03.07.2023 року у справі №755/6897/23. Разом з цим, позивачем належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами не підтверджено невиконання відповідачкою рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23.06.2023 року у справі №755/12401/22, яким встановлено способи участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною. Дані про відновлення виконавчого провадження за вказаним рішенням відсутні. Вирішуючи спір суд виходить із того, що безумовно чинення відповідачкою перешкод позивачу у спілкуванні з дитиною та невиконання нею рішення органу опіки та піклування щодо встановленого графіку побачень з дитиною є порушенням прав позивача, як батька дитини і такі порушення прав завдають позивачу моральної шкоди, адже повна чи тимчасова відсутність батька у житті дитини та дитини в житті батька, завдає морально-психологічних переживань і стресу в умовах протиправного обмеження спілкування з найріднішою людиною. При цьому, інші посилання сторони позивача загалом пов`язані з наявністю боргу за аліментними платежами та арештованими банківськими рахунками і такі обставини не є підставою для стягнення з відповідачки моральної шкоди, оскільки її протиправної поведінки у настанні таких фактів немає. Порушення відповідачкою будь-яких інших прав позивача, окрім вчинення перешкод у спілкуванні з дитиною до постановлення рішення суду від 23.06.2023 року у справі №755/12401/22 та невиконання рішення органу опіки та піклування, стороною позивача належними і достатніми доказами не доведено. Наявність моральної шкоди - це наявність негативних змін у психічному стані особи, яких вона зазнала внаслідок завданих їй фізичних і душевних страждань. Складність у тому, що це прояви не ззовні, а психіка суб`єкта. Заподіювач несе відповідальність лише за ту шкоду, яка є наслідком саме його поведінки. Це відповідає концепції причини-умови, яка існує у праві. Тобто, зміст причинного зв`язку полягає у тому, що вчинена неправомірна дія є головною причиною, яка призвела до завдання моральної шкоди. У постанові ОПКЦСВС від 05.12.2022 в справі № 214/7462/20 вказано, що гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди входить до предмета доказування і суд визначає його залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди суд ураховує, що із заяв сторони позивача по суті справи вбачається наявність у нього також негативних емоційних переживань з приводу наявного боргу по аліментам та арештованих банківських рахунків, що не є підставою для покладення на відповідача відшкодування йому моральної шкоди з цього приводу. Суд ураховує, що в своїй відповіді на відзив позивач обґрунтовує суму моральної шкоди в розмірі 200000,00 грн. тим, що ця сума наближена до розміру неотриманого ним гранду в сумі 5 тис. дол. США, однак такі обставини не відносяться до протиправної поведінки відповідачки. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди спричиненої позивачу вчиненням відповідачкою перешкод у спілкуванні з дитиною та невиконання нею рішення органу опіки та піклування, суд ураховує характер правопорушення, глибину й тривалість душевних переживань позивача, ступінь вини відповідачки, вимоги розумності, виваженості, співрозмірності і справедливості, які узгоджуються з характером моральних страждань позивача, а також недоведеність позивачем розміру завданої моральної шкоди в сумі 200000,00 грн., та вважає, що у даному випадку за всіма обставинами справи, належною й достатньою сатисфакцією за вказані вище порушення прав позивача є стягнення моральної шкоди у розмірі 3000,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial