Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-17 00:00:00

В 2022 році представник позивача адвокат Дробаха А.Е. звернувся до суду в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Житло Інвест Полтава» з позовом до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення, прохав суд усунути перешкоди в користуванні власністю та виселити\~ [PERSON] , [INFO] та [PERSON] . [INFO] з\~самовільно зайнятого\~ приміщення кімнати №517 (№2) площею 10.4 кв.м. та тамбуру площею 2,1 кв.м., що розташовані на 5 поверсі гуртожитку по [ADDRESS] . Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави суду від 10.01.2022 року було відкрито провадження по справі. Справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави суду від 15.11.2023 року закрите підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. Представником відповідача адвокатом Пістряк М.С. надано до суду відзив на позовну заяву, в якому вказав, що проти задоволення позову заперечує в повному обсязі та просить відмовити у його задоволенні. Вказав, що на підставі договору купівлі продажу державного майна від 29.06.1994 року укладеного між Фондом комунального майна області та Ват «Полтаваагротранс» посвідченого Державним нотаріусом Другої Полтавської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за №2-1746, ВАТ «Полтаваагротранс» набуло право власнсоті на будівлі гуртожитку літ. «А-9», що складається з підвалу літ. «А1-9», спортклубу літ. «А-1» та підвалу літ. «А1-1», розташованих [ADDRESS] . Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно будівля гуртожитку літ «А-9», що розташована за адресою [ADDRESS] , загальною площею 4106,4 кв.м., належить на праві приватної власності ТОВ «ЖИТЛО ІНВЕСТ ПОЛТАВА», власність спільна часткова розмір частки складає 3809/5000, крім того співвласниками зазначеного будинку є його мешканці які набули права власності шляхом укладення договорів купівлі - продажу кімнат. Передача на баланс ТОВ «ЖИТЛО ІНВЕСТ ПОЛТАВА» була здійснена згідно до акту прийому передачі від 02.06.2015 р. та додатку до акту прийому передачі від 09.06.20115 р. [PERSON] з 29.11.1989 р. проживає в кімнаті N? 517 та зареєстрована в ній. 12.07.1996 р. АТ «Полтаваагротранс» та [PERSON] був укладений Договір N? 280, відповідно до якого АТ «Полтаваагротранс» надав [PERSON] для проживання в гуртожитку малосімейного типу за адресою: [ADDRESS] . 21.12.1999 р. між Полтавським ДП «Полтаваагротрансжитло» та [PERSON] був укладений договір оренди кімнати N? 775. Договір передбачає користування кімнатою за відповідну плату, договір укладений на невизначений строк. В подальшому інших договорів на проживання не переукладалося та [PERSON] не повідомлялася про розірвання договору. Доказів того, що відповідачу [PERSON] пропонувалося перекладення договору та її відмови в цьому позивачем не надано. Відповідно до наданої позивачем Форми «А» на [PERSON] , [INFO] , вбачається, що вона з 17.08.1978 р. по сьогодні проживає у гуртожитку та мешкає за адресою: [ADDRESS] (пункти 7,9 Форми). [PERSON] , [INFO] , відповідно до наданої позивачем Форми «А» з 03.02.1992 року по сьогодні проживає за адресою [ADDRESS] (пункти 5, 9 Форми). [PERSON] та [PERSON] сім?єю у складі 2-х осіб проживали та продовжують проживати у кімнаті площею 10,4 м2 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] сім?єю у складі 3-х осіб з 1991 року по грудень 1999 року проживали за адресою: [ADDRESS] , У кімнаті площею 17 м.кв. (позивачем на підтвердження своїх доводів надано Форму А1 щодо [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ), що узгоджується із пунктом 12 розділу ІІ Примірного положення про гуртожитки, відповідно до якого жила площа в гуртожитку надається в розмірі не менше 6 м.кв. на одну особу. Вказав, що [PERSON] та [PERSON] ще до 1999 року на законних підставах були заселені до кімнати 517 площею 10,4 м. Про цей факт та відсутність претензій сторони власника свідчить договір N? 280 від 12.06.1996 р. У грудні 1999 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] виїхали, забравши свої речі, на інше постійне місце проживання. [PERSON] була власноручно написана заява директору ДП «Полтаваагротрансжитло» [PERSON] про виділення усієї кімнати N? 517. Адміністрацією АТ «Полтаваагротранс» було підготовлено ордер N? 108 від 21.09.1999 року на надання додаткової площі 17 м.кв. та укладено новий договір N? 775 від 21.12.1999 р., у якому зверху міститься позначка, що з 22.12.1999 р. сплата буде здійснюватися за усю кімнату N? 517. Вказав, що на його думку це свідчить про відсутність самовільного зайняття зазначеної позивачем площі в кімнаті N? 517 та згоду власника із цим через прийняття відповідного рішення. Власник був обізнаний про площу, яку займає [PERSON] , що також може підтверджуватися копією довідки про склад сім?ї від 15.01.2010 р. N? 216, де зазначена загальна житлова площа 2-х кімнат 28,75 мг. На підставі вказаного прохав у задоволенні позову відмовити. Представником позивача на адресу суду подана відповідь на відзив, в якій вказав, що вважає твердження зазначеними у відзиві \~необґрунтованими, такими, що не спростовують позовні вимоги та не доведеними жодним допустимим доказом виходячи з наступного. Вказав, що до основи своїх заперечень відповідачі поклали той факт, що згідно договору оренди № 280 від 12.07.1996\~року укладеним між [PERSON] та АТ «Полтаваагротранс» на кімнату № [NUMBER] \~відповідачі проживали в гуртожитку на цілком законних підставах. У подальшому \~на підставі ордеру № 108 від 21.12.1999\~року та договору найму житлового приміщення, що був укладений між відповідачами та ДП «Полтаваагротрансжитло» (яке було власником спірного приміщення на час укладання договору оренди) [PERSON] та [PERSON] отримали в користування \~кімнату [ADDRESS] , площа кімнати складає 17,1 кв.м.. Зазначені обставини сторонами не заперечуються, але з наданих відповідачами документів не вбачається, що при укладанні \~договору найму житлового приміщення (кімнати № 517) від 21.12.1999\~року № 108, що був укладений між відповідачами та ДП «Полтаваагротрансжитло» (яке було власником спірного приміщення на час укладання договору оренди) та\~ [PERSON] і [PERSON] останнім було надано\~ в користування саме дві житлові кімнати. В довідці про склад сім`ї, що надана відповідачами на підтвердження своїх заперечень в загалі неможливо встановити розмір займаної ними площі, оскільки зазначений розмір не відповідає ні технічної документації, ні ордеру на кімнату № [NUMBER] виданому відповідачам. Як вбачається з \~технічного паспорту ТОВ «ЖИТЛО ІНВЕСТ ПОЛТАВА» \~на гуртожиток розташований у [ADDRESS] розташована на 5 поверсі та складається із двох житлових приміщень: перше житлове приміщення площею 17,1 кв.м.; друге житлове приміщення площею 10,4 кв.м. та тамбуру який перебуває\~ у загальному користуванні площею 2,1 кв.м. На даний час відповідачі самовільно зайняли другу житлову кімнату площею\~10,4 кв.м. та тамбур площею \~2,1 кв.м. який перебуває\~ у загальному користуванні та взагалі не муже бути предметом договору оренди чи найму. Вказав, що підприємством ставиться \~питання лише про усунення перешкод у користування власністю (кімнатою№ 517\~площею\~10,4 кв.м. та тамбуром площею \~2,1 кв.м. який перебуває\~ у загальному користуванні\~\~) шляхом виселення з самовільно зайнятої кімнати в той час як питання виселення з кімнати №517 площею 17,1 кв.м. поставлено не було. Відповідно до форми А1 з 10.09.1991\~року в кімнаті № 517 у житловому приміщенні площею 10,4 кв.м. зареєстровані [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] та [PERSON] . Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 23.08.2004\~року по справі № 2-1146\\04 останні зняти з реєстраційного обліку за місцем проживання (зазначений факт також підтверджується талонами зняття з реєстраційного обліку копії яких додаються до позову). Починаючи з цього часу питання передачі в оренду кімнаті [ADDRESS] не вирішувалося. Але на даний час відповідачі самовільно без будь яких відповідних правових підстав зайняли два житлових приміщення кімнати № [NUMBER] та тамбур, замість передбаченої умовами договору кімнати №517(житлове приміщення 1) площею 17,1 кв.м. На підставі вказаного прохав позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. \~ \~ \~ \~Відповідачем по справі надано до суду заперечення на відповідь на відзив, в якій прохала у задоволенні позовних вимог відмовити, вказала, що користування житловою площею у гуртожитку відбулося на законних підставах. Представником позивача адвокатом Дробаха А.Е. було подано заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представником відповідачів адвокатом Пістряк М.С. та відповідачами [PERSON] та [PERSON] подано заяву про розгляд справи за їх відсутності, прохали у задоволенні позовних вимог відмовити. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] повідомили суд, що їм відомо, що відповідачі мають ордер на квартиру [ADDRESS] . Документів на підтвердження правомірності проживання в обох кімнатах не бачили. Вказали, що їм відомо, що відповідачі проживають в другій кімнаті на підставі дозволу. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника позивача та відповідача, на підставі наявних у справі даних і доказів. Фіксація судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась відповідно до ч.2ст.247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню. Спір у справі пов`язаний із захистом права власності на об`єкт нерухомого майна та його\~вирішення регулюється нормами цивільного законодавства. Статтею 15\~ЦК України\~передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до\~ст.\~16\~ЦК України\~Кожна особа\~має право\~звернутися до\~суду за\~захистом свого\~особистого немайнового\~або майнового\~права та\~інтересу. \~ Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути \~- \~визнання права .\~ \~Зокрема,\~згідно з\~ч.\~1\~ст.\~4\~ЦПК України\~кожна особа\~має право\~в порядку,\~встановленому цим\~Кодексом,\~звернутися до\~суду за\~захистом своїх\~порушених,\~невизнаних або\~ оспорюваних прав,\~свобод чи\~законних інтересів. \~Відповідно до\~ частин\~1\~та 2\~статті 5\~ЦПК України,\~здійснюючи правосуддя,\~суд захищає\~права,\~свободи та\~інтереси фізичних\~осіб,\~права та\~інтереси юридичних\~осіб,\~державні та\~суспільні інтереси\~у спосіб,\~визначений законом\~або договором. \~У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (допустимість доказів ст. 78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). Частиною 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно / [NUMBER] від 27.05.2015 року\~ зареєстрованого в ДРРП за №446572253101 будівля гуртожитку літ. «А-9», що розташована за адресою [ADDRESS] , загальною площею 4106,4 кв.м. належить на праві приватної власності ТОВ «ЖИТЛО ІНВЕСТ ПОЛТАВА», власність спільна часткова розмір частки складає 3809\\5000, крім того співвласниками зазначеного будинку є його мешканці які набули права власності шляхом укладення договорів купівлі продажу кімнат. Як вбачається з \~відомостей форми А1 відповідачі є зареєстрованими у зазначеному гуртожитку, у кімнаті № [NUMBER] на підставі ордеру № 108 від 21.12.1999 року виданого ДП «Полтаваагротрансжитло» (яке було власником спірного приміщення на час укладання договору оренди). Ордер виданий на двох осіб\~ [PERSON] та [PERSON] на кімнату [ADDRESS] , площа кімнати складає 17,1 кв.м. Крім того 21.12.1999 року між [PERSON] та ДП «Полтаваагротрансжитло» укладений договір оренди № \~775 на зазначену кімнату. Як вбачається з \~технічного паспорту ТОВ «ЖИТЛО ІНВЕСТ ПОЛТАВА» \~на гуртожиток розташований у [ADDRESS] розташована на 5 поверсі та складається із двох житлових приміщень: перше житлове приміщення площею 17,1 кв.м.; друге житлове приміщення площею 10,4 кв.м. та тамбуру який перебуває\~ у загальному користуванні площею 2,1 кв.м. Відповідно до форми А1 з 10.09.1991 року в кімнаті № 517 у житловому приміщенні площею 10,4 кв.м. були зареєстровані [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] та [PERSON] . Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 23.08.2004 року по справі № 2-1146\\04 останні зняти з реєстраційного обліку за місцем проживання (зазначений факт також підтверджується талонами зняття з реєстраційного обліку копії яких додаються до позову). Починаючи з цього часу питання передачі в оренду кімнати № 517 житлового приміщення площею 10,4 кв.м. гуртожитку розташованого у [ADDRESS] не вирішувалося. На даний час відповідачі самовільно без будь яких відповідних правових підстав зайняли два житлових приміщення кімнати № 517 та тамбур, замість передбаченої умовами договору кімнати №517(житлове приміщення 1) площею 17,1 кв.м. Статтею 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Варто зазначити, що у рішенні № 31107/96 від 25.03.1999 року по справі «Ятрідіс проти Греції» та рішенні № 22603/02 від 22.11.2007 року у справі «Україна-Тюмень» проти України», Європейський суд з прав людини дійшов до висновку, що «втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне. Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». При цьому, як вбачається зі змісту\~ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до\~ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Частиною 1\~статті 321 Цивільного кодексу України\~визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 25 червня 2018 року у справі № 521/213/16-ц та у постанові від 14 лютого 2018 року у справі 370/1822/15, право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Отже, на підставі вищевикладеного можна дійти до висновку, що визначальним принципом права приватної власності у наведених правових актах та практиці Європейського суду з прав людини, Верховного Суду є загальновизнаний принцип непорушності права власності, який трактується, як право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, незалежно від волі інших осіб. При цьому, за приписами\~ст. 383 Цивільного кодексу України\~власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. У відповідності до\~ст. 386 Цивільного кодексу України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно із\~ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відтак, зазначене законодавче положення визначає право власника житлового будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь - яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Отже, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 25 червня 2018 року у справі № 156/10/17. За порівняльним аналізом статей\~383,\~391,\~405 Цивільного кодексу України\~та статей\~150,\~156,\~64 Житлового кодексу\~УРСР слід дійти до висновку про те, що положення статей\~383,\~391 Цивільного кодексу України\~передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру від будь-яких осіб. До такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 03 травня 2018 року у справі № 372/4969/15-ц. Поряд із цим, у розумінні приписів\~ст. 391 Цивільного кодексу України, право власності може бути також порушене без безпосереднього вилучення майна у власника. Власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном, тобто може звертатися до суду з негаторним позовом. Позивачем негаторного позову може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю. Підставою для подання негаторного позову є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. При цьому, однією з умов подання негаторного позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 21 серпня 2018 року у справі № 910/19865/17. Відповідно до правової позиції \~викладеної у постанові Верховного Суду від 23.04.2020 року, справа № 686/8440/16ц власник будинку має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, усунення порушень його права власності на спірну квартиру шляхом виселення.\~У рішенні Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у 2 статті 8 Конвенції. і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не тільки вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного закону була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційного втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (пункт 27). Згідно з частиною першою\~статті 109 ЖК УРСР\~виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, передбачених законом. Частиною третьою\~статті 116 ЖК УРСР\~передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Питання про виселення на підставі частини третьої\~статті 116 ЖК УРСР\~може ставитися лише в разі встановлення факту самоправного зайняття жилого приміщення (відсутність договору або ордера, а також визнання їх недійсними). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6\~статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Як встановлено судом, відповідача на підставі ордеру № 108 від 21.12.1999\~року та договору найму житлового приміщення, що був укладений між відповідачами та ДП «Полтаваагротрансжитло» (яке було власником спірного приміщення на час укладання договору оренди) [PERSON] та [PERSON] отримали в користування \~кімнату [ADDRESS] , площа кімнати складає 17,1 кв.м.. Зазначені обставини сторонами не заперечуються, але з наданих відповідачами документів не вбачається, що при укладанні \~договору найму житлового приміщення (кімнати № 517) від 21.12.1999\~року № 108, що був укладений між відповідачами та ДП «Полтаваагротрансжитло» (яке було власником спірного приміщення на час укладання договору оренди) та\~ [PERSON] і [PERSON] останнім було надано\~ в користування саме дві житлові кімнати. В довідці про склад сім`ї, що надана відповідачами на підтвердження своїх заперечень в загалі неможливо встановити розмір займаної ними площі, оскільки зазначений розмір не відповідає ні технічній документації, ні ордеру на кімнату № [NUMBER] виданому відповідачам. Як вбачається з \~технічного паспорту ТОВ «ЖИТЛО ІНВЕСТ ПОЛТАВА» \~на гуртожиток розташований у [ADDRESS] розташована на 5 поверсі та складається із двох житлових приміщень: перше житлове приміщення площею 17,1 кв.м.; друге житлове приміщення площею 10,4 кв.м. та тамбуру який перебуває\~ у загальному користуванні площею 2,1 кв.м. На даний час відповідачі самовільно зайняли другу житлову кімнату площею\~10,4 кв.м. та тамбур площею \~2,1 кв.м. який перебуває\~ у загальному користуванні та взагалі не може бути предметом договору оренди чи найму, ордер №108 виданий на житлову кім.517 площею 17 кв.м. Документів на підтвердження надання відповідачам другої кімнати ними не надано та відповідно не спростовано доводи позивача. Окрім того, суд звертає увагу, що питання виселення відповідачів з кімнати [ADDRESS] та перебуває в користуванні відповідачів на підставі зазначених ордеру та договору оренди не ставиться, що унеможливлює порушення прав відповідачів на житло у розумінні зазначених раніше положень закону. Аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що позивач довів перед судом підставність своїх вимог, а тому позов підлягає до задоволення повністю. Задовольняючи позовні вимоги, суд у відповідності до\~ст. 141 ЦПК України\~стягує з відповідачів на користь позивача понесені ним та документально підтверджені витрати на сплату судового збору за подання позовної заяви в розмірі 2481 грн. та витрати на правничу допомогу у сумі 5000 грн.

Outcome: approved