Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-24 00:00:00

25.06.2024 року позивач ТзОВ «ФК «Ейс» через свого представника звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свій позов мотивує тим, що 10.04.2023 року між ТзОВ «Качай гроші» та відповідачем було укладено Кредитний договір № 00-7512058, за умовами якого [PERSON] надано у тимчасове платне користування грошові кошти в сумі 6825 грн. ТзОВ «Качай гроші» виконало свою частину умов кредитного договору у повному обсязі. 30.10.2023 року між ТзОВ «Качай гроші» та ТзОВ «ФК «Ейс» було укладено Договір факторингу № 30102023, відповідно до умов якого до останнього перейшло право грошової вимоги за Кредитним договором № 00-7512058 від 10.04.2023 року. Вказує, що відповідач не виконує своїх зобов`язань за вказаним правочином, у зв`язку з чим у нього існує заборгованість в загальному розмірі 22425 грн., з яких: 6825 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу; 15600 грн. сума заборгованості за відсотками. Просить суд стягнути із [PERSON] на користь ТзОВ «ФК «Ейс» 22425 грн. заборгованості за кредитним договором та судові витрати по справі (цивільна справа № 161/12035/24). Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03.12.2024 року було скасовано заочне рішення суду від 09.10.2024 року у цивільній справі № 161/12035/24 та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (а.с. 115-116). В судове засідання представник позивача не з`явився, у вищевказаному позові просив справу слухати за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач та його представник будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, причини своєї неявки суду не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи, відзив на позовну заяву від них не надходили. За змістом статей\~43,\~44 ЦПК України\~учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами. Відповідно до ч. 2 ст. 233 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку в разі неявки у судове засідання учасника справи щодо якого немає відомостей про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін або їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні за їх відсутності. На переконання суду, неявка в судове засідання сторони відповідача та його представника не перешкоджає розгляду справи по суті, оскільки іх неявка відбулася без поважних на причин, відповідач [PERSON] , під час здійснення провадження у даній справі, реалізував своє право щодо подання заяви про перегляд заочного рішення, в якій висловив свої заперечення щодо позову, а також подав до суду докази, якими обгрунтовує свою правову позицію у спорі. З огляду на наведене, суд вважає можливим розглянути дану справу по суті за відсутності сторін. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 10.04.2023 року між ТзОВ «Качай гроші» та відповідачем було укладено Кредитний договір № 00-7512058, за умовами якого [PERSON] надано у тимчасове платне користування грошові кошти в сумі 6825 грн. ТзОВ «Качай гроші» виконало свою частину умов кредитного договору у повному обсязі. 30.10.2023 року між ТзОВ «Качай гроші» та ТзОВ «ФК «Ейс» було укладено Договір факторингу № 30102023, відповідно до умов якого до останнього перейшло право грошової вимоги за Кредитним договором № 00-7512058 від 10.04.2023 року. За наведених обставин, ТзОВ «ФК «Ейс» є новим кредитором у правовідносинах, які виникли на підставі Кредитного договору № 00-7512058, укладеного 10.04.2023 року між ТзОВ «Качай гроші» та [PERSON] . За змістом ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а якщо у зобов`язанні встановлений термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Разом з тим, на момент звернення позивача в суд та розгляду справи по суті, відповідач, в порушення вимог ст. 1054 ЦК України, грошові кошти за кредитним договором не повернула. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Частиною 1 ст. 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як встановлено судом, відповідач не виконував своїх зобов`язань за Кредитним договором № 00-7512058 від 10.04.2023 року, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість, яка за період з 10.04.2023 року по 30.10.2023 року становила 22425 грн., з яких: 6825 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу; 15600 грн. сума заборгованості за відсотками. Суд встановив, що між сторонами існують цивільні правовідносини. У зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язання по кредитному договору за яким кредитодавець виконав умови договору повністю і своєчасно, а позичальник порушив умови договору, порушено майнові права ТзОВ «ФК «Ейс». Варто зауважити, що [PERSON] не оспорював та не оспорює ані умови кредитного договору № 00-7512058 від 10.04.2023 року, ані розміру заборгованості по тілу кредиту, ані вірності нарахування процентів за прострочення виконання зобов`язані, ані того, що умови правочину йому були не зрозумілі, або ж що з такими його не було ознайомлено. Заперечуючи щодо підстав для стягнення нарахованих відсотків за прострочення повернення суми кредиту, останній зазначає, що він відносить до категорії осіб, на яких поширюються пільги, передбачені п. 15 ст. 14 ЗУ «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей». Стаття 14 ЗУ «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» доповнена п. 15 згідно із Законом № 1275-VII від 20.05.2014 року; остання піддавалася редакціям Законом № 1357-IX від 30.03.2021 року; Законом № 2459-IX від 27.07.2022 року Законами № 3621-IX від 21.03.2024 року, № 3633-IX від 11.04.2024 року). Протягом усього періоду, за який [PERSON] нараховувалася заборгованість по відсотках за Кредитним договором № 00-7512058 від 10.04.2023 року, пункт 15 ст. 14 ЗУ «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» встановлював заборону на нарахування штрафних санкцій, пені за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також процентів за користування кредитом - військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову. Як встановлено судом, відповідач [PERSON] був призваний на військову службу за призовом під час мобілізації 22.11.2023 року та станом на 28.02.2024 року останній продовжував бути військовослужбовцем. Зазначене підтверджується військовим квитком [PERSON] серії [NUMBER] від 21.11.2023 року та довідками в/ч [NUMBER] МО України № 282/А, № 283/А від 28.02.2024 року (а.с. 93-97). Відтак, нарахування процентів за прострочення взятих на себе зобов`язань за спірними кредитними договорами для [PERSON] припинилося із 22.11.2023 року із дати, коли останній в розумінні ЗУ «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», набув статусу «військовослужбовця, призваного на військову службу за призовом під час мобілізації». З огляду на наведене, позовні вимоги ТзОВ «ФК «Ейс» про стягнення з відповідача заборгованості за відсотками по Кредитному договору № 00-7512058 від 10.04.2023 року за період з 22.11.2023 року (включно) по 30.10.2023 року не підлягали б задоволенню. Однак, як вбачається із детального розрахунку заборгованості [PERSON] за Кредитним договором № 00-7512058 від 10.04.2023 року, нарахування заборгованості за процентами останньому здійснювалося в період з 10.04.2023 року по 08.08.2023 року включно (а.с. 41). Тобто, на момент набуття [PERSON] пільг, передбачених п. 15 ст. 14 ЗУ «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», нарахування процентів за Кредитним\~договором\~№\~00-7512058\~від\~10.04.2023\~року не здійснювалося. Враховуючи наведене, суд вважає обгрунтованими заявлені ТзОВ «ФК «Ейс» позовні вимоги про стягнення з [PERSON] \~заборгованості\~за\~Кредитним договором\~№\~00-7512058\~від\~10.04.2023\~року в розмірі 15600 грн. Проте, не підлягає стягненню з відповідача на користь позивача заборгованість по тілу кредиту по Кредитному договору № 00-7512058 від 10.04.2023 року в сумі 6825 грн., оскільки як слідує із квитанції № 1.87961439.1. АТ КБ «Приватбанк», [PERSON] була сплачена вказана сума коштів на рахунок ТзОВ «ФК «Ейс» 29.01.2025 року (а.с. 152). Суд наголошує на тому, що попри зарахування на рахунок ТзОВ «ФК «Ейс» вищевказаної суми коштів ще 29.01.2025 року, від позивача станом на дату ухвалення даного судового рішення клопотання про зменшення розміру заявлених позовних вимог не надходило. Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову ТзОВ "ФК "Ейс" до [PERSON] про стягнення заборгованості. Відповідно до положень ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У своїй постанові від 13.12.2018 року у справі № 816/2096/17 Верховний Суд прийшов до висновку, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права, як зазначив суд попередньої інстанції. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обгрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії. Судом встановлено, що між 16.05.2024 року між АБ «Тараненко та партнери» та позивачем ТзОВ «ФК «Ейс». було укладено Договір про надання правничої допомоги № 16/0524-01, за умовами якого бюро взяло на себе зобов`язання з приводу надання правничої допомоги у спорі, який є предметом здійснення даного судового провадження. Як вбачається із акту прийому-передачі наданих послуг від 16.05.2024 року до вищевказаного правочину вартість правничої допомоги склала 5000 грн. та така складається з наступного: надання усної консультації 500 грн. (1 год.); вивчення матеріалів справи 500 грн. (1 год.); складення позовної заяви 4000 грн. (2 год.). При визначенні суми відшкодування судових витрат суд виходить з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та складності), розумності їхнього розміру та конкретних обставин справи. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006 року (пункт 80), у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009 року (пункти 34-36), у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 року, у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. З урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи та значимості таких дій при розгляді справи, суд вважає, що зазначені представником позивача витрати на професійну правничу допомогу є обґрунтованими. Враховуючи наведене, суд не приймає заперечення сторони відповідача щодо неспівмірності складності справи та виконаних адвокатом робіт, затратою часу на їх виконання, а також обсягу наданих послуг. Згідно ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, судом було частково задоволено позовні вимоги ТзОВ "ФК "Ейс" на загальну суму 15600 грн., що, з огляду на ціну позову (22425 грн.), становить 69,57 % від заявлених позовних вимог. Із наведеного слідує, що понесені позивачем та документально підтвердженні витрати по сплаті судового збору підлягають компенсації за рахунок відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме: 1685,26 грн. судовий збір (69,57 % від 2422,40 грн.); 3478,50 грн. витрати на правничу допомогу (69,57 % від 5000 грн.). На підставі ст.ст. 509,\~526,\~527,\~530,\~1048,\~1050,\~1054 ЦК України,\~

Outcome: partial