Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-25 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит Капітал» звернулося до Обухівського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07.06.2023 року між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту №6741290, відповідно до умов якого товариство надало відповідачу грошові кошти у сумі 5500,00 грн., а відповідач зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти, штраф та пеню (у разі наявності) та інші платежі передбачені договором. Товариство свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі, а саме надало відповідачу грошові кошти в обсязі та у строк визначений умовами кредитного договору. Кредитний договір укладений відповідно до вимог чинного законодавства у електронній формі. Відповідач не виконав умов кредитного договору, у зв`язку з чим у останнього утворилась заборгованість, яка становить 15350 грн. 50 коп., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту 5500,00 грн., заборгованість за відсотками 9850,50 грн. 14.02.2024 р. ТОВ «Авентус України» та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» уклали Договір факторингу №14.02/24-Ф, згідно якого позивач набув статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТОВ «Авентус Україна» включно і до [PERSON] за кредитним договором №6741290 від 07.06.2023 р. У зв`язку з цим позивач просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором №6741290 від 07.06.2023 року в розмірі 15350 грн. 50 коп., а також судові витрати. Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 05.11.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання для розгляду справи по суті. 28.11.2024 року на адресу суду від представника відповідача [PERSON] - адвоката Каращука В.Г. до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній зазначив, що \~ \~ \~ \~законом №2120 внесено зміни до ЦК України, а також Закону №1734, які передбачають, що починаючи з 24.02.2022 р. та у період дії в Україні воєнного стану та у тридцяти денний строк після його припинення та скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за відповідним договором, до позичальника не можуть бути застосовані штрафні санкції за таке прострочення. Відтак громадяни не несуть відповідальність перед фінансовою (кредитною) установою, якщо прострочать зобов`язання за кредитом: у випадку прострочення зобов`язань за кредитом не буде нараховано штрафні санкції, зокрема штраф, пеня та інші платежі, які вказані у кредитному договорі; кредитор не має права підіймати процентну ставку за користування кредитом у випадку невиконання зобов`язань. За винятком, коли договір передбачає встановлення змінюваної процентної ставки; всі штрафи, пені та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит, нараховані з 24.02.2022 р. за прострочення виконання зобов`язань за кредитним договором, підлягають списанню. Крім того, посилався на те, що Торгово-промисловою палатою війна в Україні визнана форс-мажорною обставиною. Враховуючи викладене, вважає, що відповідач [PERSON] не несе відповідальності за споживчим кредитом у зв`язку з дією на території України воєнного стану. В зв`язку з цим просив суд у задоволенні позову відмовити. Представник позивача в судове засідання не з`явився, в своєму клопотанні просив суд розгляд справи здійснювати за відсутності позивача, задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача - адвокат Каращук В.Г. у судовому засіданні пояснив, що відповідач позовні вимоги визнає частково, а саме тіло кредиту та 1%. Вважає, що позивачем не правильно вибрана процентна ставка. Відповідач визнає позов в сумі 5500 грн. тіло кредиту та 5250 грн. процентна ставка 1% за 105 днів. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, підтримала позицію свого представника. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування у цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Вислухавши пояснення відповідача та її представник, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. 07.06.2023 року між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] укладено Договір № 6741290 про надання споживчого кредиту, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», шляхом обміну електронними повідомленнями. Так, ТОВ «Авентус Україна» 07.06.2023 року направлено відповідачу пропозицію (оферту) укласти Договір № 6741290 про надання споживчого кредиту. 07.06.2023 року відповідач прийняла (акцепт) пропозицію (оферту) щодо укладення Договору №6741290 про надання споживчого кредиту, на умовах визначених офертою, шляхом надсилання позивачу одноразового ідентифікатору A5443, який попередньо направлено відповідачу на її мобільний номер телефону, зазначений останньою в анкеті, а саме « [NUMBER] ». (а.с.12-20) У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних праві обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «;Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Таким чином, 07.06.2023 року між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачем укладено Договір №6741290 про надання споживчого кредиту, підписаний одноразовим ідентифікатором у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до п. 1.1, 1.2, 1.3 Договору, ТОВ «Авентус Україна» надав позичальнику грошові кошти у розмірі 5500 грн., а позичальник зобов`язується повернути грошові кошти, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Умовами договору передбачено, що строк кредиту складає 360 днів, за стандартною ставкою за весь строк користування кредитом 29653,85% річних, за стандартною процентною ставкою з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки 44409,48 грн., орієнтовна загальна вартість наданого кредиту 44902 грн. 00 коп. Пунктом 1.4 Договору кредиту встановлений графік платежів, які має здійснювати позичальник для належного виконання умов кредитного договору, кожні 30 днів. Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі та 07.06.2023 року переказав відповідачу грошові кошти на загальну суму 5500 грн. на платіжну карту [NUMBER] , що підтверджується довідкою виданою ТОВ «ФК «Контрактовий дім». (а.с.21) Факт укладення та отримання за кредитним договором коштів у розмірі 5500 грн. відповідачем [PERSON] не заперечуються. 14.02.2024 р. ТОВ «Авентус України» та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» уклали Договір факторингу №14.02/24-Ф, згідно умов якого ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТОВ «Авентус Україна» включно і до [PERSON] за кредитним договором №6741290 від 07.06.2023 р. (а.с.30-34) Згідно витягу з реєстру боржників станом на 14.02.2024 р. сума заборгованості [PERSON] за кредитним договором №6741290 від 07.06.2023 р. становить 5500,00 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу, 9850,50 грн. сума заборгованості за відсотками, а всього 15350,50 грн. (а.с.35) 30.08.2024 р. ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» надіслав [PERSON] досудову вимогу, в якій вимагав погасити заборгованість у сумі 15350,50 грн. (а.с.37) Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Згідно з вимогами ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків. Прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора. Частиною 12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Згідно з вимогами ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно з вимогами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до положень ч.ч.1,3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача про необґрунтованість нарахування відсотків у зв`язку із введенням на території України воєнного стану, з огляду на наступне. 24.02.2022 Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року, який діє на даний час. 17.03.2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» № 2120-ІХ від 15 березня 2022 року, яким внесено зміни до законодавчих актів України, зокрема розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 18 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику була надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії». Отже, пунктом 2 частини 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 2120-ІХ передбачено, що цей Закон застосовується до відносин за прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, що виникли у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування. У той же час, згідно зі статтею 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Тобто положеннями цієї законодавчої норми врегульовано правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Як вбачається з матеріалів справи, нарахування відсотків за користування кредитом погоджено сторонами у Договорі №6741290, який укладено більше ніж через рік після введення воєнного стану в Україні. Отже, проценти за договором позики (ст. 1048 ЦК України), зокрема за кредитним договором, потрібно розглядати як плату за користування коштами, оскільки кредитний договір є оплатним правочином. У той же час, плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована іншими положеннями законодавства. Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Згідно до ст. 549 ЦК України встановлено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного грошового зобов`язання. Водночас, статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому три проценти річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. При цьому, компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності, на відміну від процентів за «користування кредитом». Тобто законодавство встановлює наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу в межах дії договору, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Правовий аналіз змісту правовідносин, що випливають із права позикодавця на проценти за час дії договору позики, та правовідносин, які склалися між сторонами внаслідок невиконання відповідачем обов`язку повернути грошові кошти у визначений строк, дає підстави для висновку, що такі правовідносини не подібні за змістом, а поняття «відсотки за користування кредитом», «проценти річних, відповідно до ст. 625 ЦК України» та «пеня» не є тотожними та мають різну юридичну природу. Одним із загальновизнаних принципів міжнародного права є pacta sunt servanda (договорів слід додержувати). Проценти за користування кредитними коштами - це умова договору, яку суд не може змінювати, а проценти річних як і пеня - це міра відповідальності. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, нарахування та списання відсотків за договором кредиту відбувалось відповідно до ст. 1048 ЦК України та було передбачено саме умовами договору як «плата за користування кредитом», а не міра відповідальності за порушення його умов. Крім того, у своєму відзиві представник позивача відповідач посилається на те, в Україні війна, і оскільки війна визнана Торгово-промисловою палатою форс-мажорною обставиною, жодної відповідальності за порушення кредитних зобов`язань не повинно бути допоки діє воєнний стан. Суд не приймає до уваги дану обставину, з наступних підстав. Продовження строку дії договору та строку виконання зобов`язань внаслідок форс-мажору чи інших обставин є можливим лише якщо сторони це прямо вказали в умовах договору, або уклали додаткову угоду про це за взаємною згодою сторін вже після виникнення таких обставин. Так, у своїй Постанові від 21.08.2022 у справі № 910/15264/21 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду звернув увагу на те, що настання форс-мажору не є підставою для зміни умов договору та звільнення від виконання зобов`язання. Даний висновок ВС говорить про те, що навіть, якщо під час війни сторона не може виконати свої зобов`язання за договором - це не зміна умов договору, а звільнення від сплати штрафних санкцій. Тобто, наявність листа ТПП від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 не є звільненням від виконання зобов`язань за договором під час воєнного стану. Крім того, договір про надання кредиту укладено 07.06.2023 року, тобто у період ведення війни. При цьому, представник відповідача, посилаючись на форс-мажор як на підставу для звільнення від відповідальності, не довів як саме у процесі агресії російської федерації відповідач не могла виконати свої зобов`язання під час їх виконання, що відповідає висновкам, викладеним в Постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.08.2022 у справі № 922/854/21. Таким чином, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки судом встановлено, що між сторонами дійсно виникли кредитні відносини внаслідок підписання електронного договору, відповідач не виконала належним чином взяті на себе зобов`язання за договором, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором №6741290 про надання споживчого кредиту від 07.06.2023 року, що становить 15350 грн. 50 коп. Згідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 422 грн. 40 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved