Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-24 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , діючи через свого представника адвоката Єрмоленко О.В., звернулися до суду через підсистему «Електронний суд» з позовом, згідно вимог якого просять суд ухвалити рішення, яким припинити їх право спільної сумісної власності на житловий будинок [ADDRESS] ; виділити їм в натурі 3/5 частин житлового будинку з господарськими будівлями та визнати за ними право власності, як на окремий об`єкт нерухомого майна, що знаходиться по [ADDRESS] , а саме: житловий будинок літ «А, А1, а,а1,а3,а4,а5» загальною площею 73,9 кв.м., що складається з наступних приміщень: кухня «1-1» площею 6,7 кв.м. (в прибудові літ. « а1»), коридор «1-2» площею 7,0 кв.м. (в прибудові літ «а»,в прибудові літ «а1»), санвузол «1-3» площею 3,7 кв.м. (в прибудові літ « а1»), кімната «1-4» площею 12,8 кв.м. (в житловій прибудові літ. «А1») кімната «1-5» площею 12,7 кв.м. (в житловому будинку літ. «А»), кімната «1-6» площею 8,3 кв.м. (в житловому будинку літ. «А»), кімната «1-7» площею 22,7 кв.м. (в житловому будинку літ. «А»); по надвірним господарським будівлям та спорудам: погріб під сараєм літ « Бп», частину сараю літ «Б» літню кухню літ «В» літній душ літ «Ж» огорожу № 1, частину огорожі №2; визначити їм із загального в індивідуальне право користування земельну ділянку, без зміни цільового призначення, що знаходиться по [ADDRESS] , площею 399 кв.м відповідно до висновку експерта № 7/2-24 від 07 серпня 2024 року Додаток № 2 (на плані зазначено зеленим кольором); визначити розмір часток у спільній сумісній власності та визнати за ними право власності по 3/20 частки ( за кожним ) житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований по [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначено, що згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 08.10.1993 року Управлінням житлово-комунального господарства адміністрації Кременчуцької міської Ради народних депутатів за № 1745/2 позивачі є власниками кв. [ADDRESS] . Згідно рішення ХVIII сесії міської ради п`ятого скликання від 28.07.2009 року «Про передачу з комунальної власності у приватну власність одноповерхових житлових будинків» надано згоду на передачу з комунальної власності у приватну власність одноповерхових житлових будинків відповідно до розміру часток власників квартир у праві власності на житлові будинки «... п.1.4 двоквартирного житлового будинку [ADDRESS] - власникам квартири [ADDRESS] - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; -власникам квартири [ADDRESS] - [PERSON] , [PERSON] ». Вищевказаний житловий будинок 1959 року побудови. Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 19.09.2011 (справа № 2-1648/11) за позивачами визнано право спільної сумісної власності на самочинно збудовані: житлову прибудову літ « А1», літню кухню літ « В,Г», літній душ літ « Е,Ж», гараж з оглядовою ямою літ « Д,д», що знаходяться по [ADDRESS] . Також виділено в користування позивачів земельна ділянка площею 410 кв.м. по [ADDRESS] , а у користування [PERSON] та [PERSON] земельна ділянка площею 409 кв.м. за цією ж адресою. Співвласниками 2/5 частини вищевказаного житлового будинку з господарськими будівлями по [ADDRESS] являються [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] . Після його смерті спадщину фактом проживання прийняла його дружина [PERSON] . Відповідно висновку експерта [PERSON] за №7/2-24 від 07.08.2024 року визначено, що житловий будинок [ADDRESS] складається з наступних приміщень: Квартира [ADDRESS] Документ сформований в системі «Електронний суд» 30.08.2024 4 - кухня « 1-1» площею 6,7 м2 (в прибудові літ « а1»); - коридор « 1-2» площею 7,0 м2 (в прибудові літ « а», в прибудові літ « а1»); - санвузол «1-3» площею 3,7 м2 (в прибудові літ « а1»); - кімната « 1-4» площею 12,8 м2 (в житловій прибудові літ «А1»); - кімната «1-5» площею 12.7 м2 (в житловому будинку літ «А»); - кімната «1-6» площею 8, 3 м2 (в житловому будинку літ « А»); - кімната «1-7» площею 22,7 м2 (в житловому будинку літ «А»); Всього по квартирі [ADDRESS] - передпокій «2-1» площею 10,7 м2 (в житловому будинку літ « А»); - кімната «2-2» площею 11,5 м2 (вжитловому будинкуліт « А»); - кімната « 2-3» площею 8, 4 м2 ( в житловому будинку літ « А»); - кімната « 2-4» площею 12,9 м2 (в житловій прибудові літ «А1» ) ; - коридор « 2-5» площею 5,8 м2 ( в прибудові літ « а5»); - кухня « 2-6» площею 7,1 м2 ( в прибудові літ « а3», в прибудові літ « а4»); Всього по квартирі [ADDRESS] - 56, [ADDRESS] , а, а1, а3, а4,а5» -130,3 м2, житлова площа 89, 3 м2. В даний час позивачі бажають виділити належну їм на праві власності частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в об`єкт самостійного користування (окремий об`єкт нерухомості) та визначити порядок користування земельною ділянкою, яка знаходиться по [ADDRESS] . Крім того останні мають бажання у відповідності до ст. 370, 372 ЦК України виділити свої частки, що є у спільній сумісній власності. Відповідно до вищевказаної експертизи експерта Шлапак С.Л. від 07.08.2024р за № 7/2-24 зазначено, що ідеальні частки співвласників в загальній площі двоквартирного житлового будинку по [ADDRESS] розподіляються наступним чином: власників квартири [ADDRESS] - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 3/5 частки ( 73,9х100/130,3) кожному по 3/20 частки ; власників квартири [ADDRESS] - [PERSON] , померлому [PERSON] - 2/5 Документ сформований в системі «Електронний суд» 30.08.2024 5 частки ( 56,4х100/130,3). Варіант розподілу житлового будинку наведено в додатку №1 до експертизи № 7/2- 24 від 07.08. 2024. Зеленим кольором зазначені приміщення співвласників [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Синім кольором зазначені приміщення інших співвласників. Для здійснення запропонованого варіанту розподілу житлового будинку проводити переобладнання не треба. На 3/5 частини домоволодіння, належних нам, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві спільної часткової власності, припадають приміщення житлового будинку літ. А, А1, а, а1,а3, а4,а5 загальною площею 73,9 м2, обладнані самостійними системами інженерного забезпечення, придатного до подальшої експлуатації, обладнана самостійними системами інженерного забезпечення, облаштована окремим входом та вїздом в зазначену частину домоволодіння. Вищевказана частина домоволодіння розміщена на відокремленій земельній ділянці площею 399 кв.м огородженій парканом з усіх боків, отже являється об?єктом самостійного користування (окремим об`єктом нерухомості). На 2/5 частини домоволодіння, належних іншим співвласникам , припадають приміщення житлового будинку літ А, А1, а, а1, а3,а4, а5 загальною площею 56,4 кв.м. обладнані самостійними системами інженерного забезпечення, придатні до подальшої експлуатації. Вищевказана частина домоволодіння має в складі господарські будівлі та споруди, облаштована окремим входом та вїздом в зазначену частину домоволодіння, розміщена на відокремленій земельній ділянці площею 393 кв.м., огороджена парканом з усіх боків , отже являється об? єктом самостійного користування (окремим об`єктом нерухомості). Кожен із співвласників фактично окремо один від одного користується своєю частиною житлового будинку, господарськими будівлями та спорудами. Враховуючи вищевикладене, позивачі звернулись до суду з даною позовною заявою. Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27.09.2024 провадження у справі було відкрито, призначено підготовче судове засідання, залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Кременчуцьку міську раду Кременчуцького району Полтавської області й витребувано докази. 19.12.2024 ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином. Представник позивачів адвокат Єрмоленко О.В. в судовому засіданні позовні вимоги про визначення часток майна, що є у спільній сумісній власності, припинення права спільної сумісної власності, виділення в натурі частин житлового будинку та визначення права користування земельною ділянкою підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином, завчасно подала до суду заяву про розгляду клопотання за її відсутності, не заперечує проти задоволення позову. Представник третьої особи Кременчуцьку міську раду Кременчуцького району Полтавської області Галченко М.В. в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином, завчасно подала заяву відповідно до якої просить розгляд справи проводити за відсутності представника третьої особи та ухвалити рішення, враховуючи норми чинного законодавства. Суд, заслухавши представника позивачів, дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини та дійшов таких висновків. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Стаття 321 ЦК України закріплює Конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 380 ЦК України передбачено, що жилим будинком\~є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства адміністрації Кременчуцької міської Ради народних депутатів 08.10.1993, згідно з розпорядженням від 30.09.1993 №1745/2, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] Рішенням 18-ї сесії 5-го скликання Кременчуцької міської ради Полтавської області від 28.07.2009 «Про передачу з комунальної у приватну власність одноповерхових будинків» надано згоду на передачу з комунальної у приватну власність одноповерхового житлового будинку, а саме двоквартирного будинку [ADDRESS] власникам квартири [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] та власникам квартири [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] .. Зобов`язано власників оформити право користування земельними ділянками для обслуговування житлових будинків у встановленому порядку та оформити право власності на відповідні частини житлових будинків згідно з частками власників, розрахованих у комунальному підприємстві «Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації», і видати свідоцтва про право власності замість раніше виданих правовстановлюючих документів за рахунок власників. Відповідно до додатку №2 до вищезазначеного рішення, власниками квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 30.09.1993 №1745/2 є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а власниками квартири [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 24.09.1993 №1715/2 та Свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.05.2008 року ВКО №832903 є [PERSON] та [PERSON] . Як достовірно встановлено в судовому засіданні та зокрема підтверджується довідкою виданою КП «Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації» 25.04.2024 за вих.№ 61/2096, станом на 28.12.2012 за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] зареєстроване на підставі свідоцтва про право власності, видане УЖКГ адміністрації Кременчуцької міської ради народних депутатів від 08.10.1993, та частка складає 1/1. Право власності на відповідне нерухоме майно згідно з частками власників, розрахованих у комунальному підприємстві «Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації», як було визначено Рішенням 18-ї сесії 5-го скликання Кременчуцької міської ради Полтавської області від 28.07.2009 «Про передачу з комунальної у приватну власність одноповерхових будинків», не оформлялося та нове свідоцтво про право власності замість раніше виданих правовстановлюючих документів позивачам не видавалась. При цьому, матеріали справи не містить інформації кому та на підставі яких правовстановлюючих документів, на час звернення позивачів до суду з даною позовною заявою, належала квартира [ADDRESS] . Як встановлено в судовому засіданні та, зокрема, підтверджується актовим записом про смерть №1341 від 22.10.2012 [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] . Суд не бере до уваги твердження представника позивачів, що після смерті [PERSON] його спадкове майно, до якого входило право власності на квартиру [ADDRESS] було прийнято [PERSON] , оскільки відповідних доказів до суду не надано. Згідно ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронним доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частина 6 ст. 81 ЦПК України передбачає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З довідки, наданої Крюківською районною адміністрацією Кременчуцького району Полтавської області 08.10.2024 за вих.№6911/01-27 вбачається, що інформація про зареєстрованих осіб за адресою: [ADDRESS] , станом на день смерті [PERSON] відсутня. Станом на [INFO] за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , з 10.12.2005 року по теперішній час; [PERSON] , [INFO] , з 22.11.1957 року по теперішній час; [PERSON] , [INFO] , з 09.03.2023 року по теперішній час. Як вбачається з листа, наданого Першою кременчуцькою державною нотаріальною конторою Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 07.10.2024 за вих.№1986/01-16, згідно перевірки Алфавітних книг обліку і реєстрації спадкових справ з 2012 по 2024 роки включно, нотаріальною конторою спадкова справа щодо майна [PERSON] не заводилась. Спадкова справа може бути заведена у II кременчуцькій державній нотаріальні конторі, або у будь-якого приватного нотаріуса м. Кременчука, які обслуговують місто Кременчук та Кременчуцький район Полтавської області або у будь - якого нотаріуса України. Враховуючі витребувані докази, суд позбавлений можливості встановити чи належала [PERSON] на момент смерті квартира [ADDRESS] та хто після смерті останнього є спадкоємцем його майна. Повторних клопотань про витребування доказів позивачами та їх представником до суду не подано. При цьому, суд звертає увагу, що позивачі та їх представник мали можливість звернутися із запитам та отримати Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, чи довідку з КП «МБТІ» про зареєстроване нерухоме майно, з метою з`ясування відомостей щодо власників квартири [ADDRESS] . У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі N 129/1033/13-ц (провадження N 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Частиною першою статті 48 ЦПК України визначено, що сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та яка, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову у задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача). Згідно зі статтю 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а в разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі в ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд починається спочатку. Статтею 175 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги. У постанові від 17 квітня 2018 року у справі N 523/9076/16-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі N 761/23904/19 також вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 01 травня 2024 року у справі N 491/838/21. З наведених вище підстав слід дійти висновку, що незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад. Позивачі, звертаючись до суду з позовом, зазначили єдиним відповідачем за своїм позовом [PERSON] , не надаючи при цьому відповідних доказів, які б підтвердили, що остання є єдиною власницею чи взагалі є власницею квартири [ADDRESS] . Суд зазначає, що якщо заявлені позивачами вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків іншої особи, яка не залучена до участі у справі в якості відповідача, не можуть бути розглянуті судом, оскільки лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення, без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть. Доказів того, що [PERSON] на даний час є єдиною власницею квартири [ADDRESS] суду надано не було. Клопотань про витребування доказів з метою встановлення належного суб`єктного кола позивачами не заявлено. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в даному випадку наявні підстави для відмови у задоволенні позову через неналежний\~суб`єктний склад, оскільки до участі у справі не залучені всі можливі особи, яким на праві власності належить квартира [ADDRESS] та матеріали справи не містять доказів того, що квартира на праві власності належить одній особі, а саме [PERSON] , як і не містять доказів, що остання взагалі має право власності у зазначеному нерухомому майні. Також, суд не приймає визнання позову відповідачем [PERSON] , оскільки це може\~порушувати\~права, свободи та інтереси інших осіб, яким на праві власності може належати квартира [ADDRESS] . Окрім того, суд зазначає, що ч.1 ст. 4 ЦПК України, ст.15 ЦК України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Тобто, якщо наявний спір між сторонами щодо заявлених позовних вимог. Відповідно до ст. 16 ЦПК України сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом. Особи, які порушили права і законні інтереси інших осіб, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення претензії чи позову. Як вбачається з технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виданого КП «Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації» від 28.10.2011, вбачається, що будинок [ADDRESS] поділений на дві квартири, право власності на які належать [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (квартира [ADDRESS] ) та [PERSON] та [PERSON] (квартира [ADDRESS] ). У судовому засіданні встанвлено, будинок [ADDRESS] не належить на праві спільної сумісної власності позивачам та відповідачу, оскільки відповідно до технічної документації він поділений на дві квартири, кожній з яких присвоєна окрема адреса та право власності на які зареєстроване у встановлену законодавством порядку. Відповідно до висновку експерта №7/2-24 за результатами проведеної будівельно-технічної, земельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 07.08.2024 зазначено, що частки співвласників в загальній площі двоквартирного житлового будинку по [ADDRESS] розподіляються наступним чином: власникам квартири [ADDRESS] - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 3/5 частки (73,9х100/130,3) кожному по 3/20 частки; власникам квартири [ADDRESS] - [PERSON] , померлому [PERSON] - 2/5 частки ( 56,4х100/130,3). Відповідно до\~ст.\~355\~ЦК України\~майно,\~що є\~у власності\~двох або\~більше осіб\~(співвласників),\~належить їм\~на праві\~спільної власності\~(спільне\~майно),\~тобтоправо спільної власності - це право власності кількох суб`єктів на один об`єкт. Згідно ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. У відповідності до статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Як вбачається із системного аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України, який дає підстави для висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності, із самостійним окремим виходом. Відповідно до п. п. 6, 7 Постанови Пленуму Верховного суду України N 7 від 04.10.91 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст. 115 ЦК, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. В спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з врахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною у зв`язку з цим стосовно до ст. 119 ЦК ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась. Відповідно до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Згідно частини 1 статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Статтею 367 ЦК України передбачено право співвласників поділити в натурі між ними майно, що перебуває в спільній частковій власності. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно з правилами ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 ЦК України. Тобто, вказані норми передбачають можливість виділення співвласнику (співвласникам) частки із майна, що є як у спільній частковій власності, так і у спільній сумісній власності, за умови визначення правового статусу такого майна. Відповідно до п. 6.6. та 6.8. Постанови Кабінету\~Міністрів України\~від 25\~грудня 2015\~року №\~1127\~"Про\~затвердження Порядку\~державної реєстрації\~речових прав\~на нерухоме\~майно та\~їх обтяжень" учасники спільної часткової власності вправі укладати договори про визначення розміру часток, зміну розміру часток, а також виділення частки в натурі (поділу). Договори про виділ частки в натурі майна (поділ), право власності на яке підлягає реєстрації, посвідчуються нотаріусом на підставі документів, що посвідчують право власності на таке майно, або на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, якщо державну реєстрацію права власності на нерухоме майно проведено без видачі документа, що посвідчує таке право, або у зв`язку із втратою, пошкодженням чи псуванням відповідного державного акта на право власності, свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Крім того, нотаріусу подається документ (акт, висновок, кадастровий план земельних ділянок, які будуть сформовані, ін.), виготовлений у порядку, встановленому законодавством, який містить інформацію про можливість формування (створення) нерухомого майна. У випадку якщо між учасниками спільної власності виникають спори щодо виділу частки спільного майна в натурі, співвласник, який бажає такого виділу має право звернутись до суду з позовом про виділення в натурі частки нерухомого майна, що перебуває у спільній власності. Так, позивачами не надано до суду жодного доказу в підтвердження того, що ними були вжиті заходи досудового врегулювання спору та дії щодо укладення нотаріально посвідченого договору з відповідачем про виділ в натурі частки житлового будинку [ADDRESS] , як окремого об`єкту права власності. Також суду не надано доказів того, що позивачі пропонували відповідачеві поділити спільне майно на самостійні об`єкти та надавали їм на узгодження необхідну технічну документацію щодо виділу чи поділу спільного майна та сторони по справі звертались до нотаріуса, який відмовив їм у укладанні договору. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що між сторонами фактично відсутній спір і пред`явлення позову фактично є спробою обійти установлений законом позасудовий порядок вирішення питання поділу об`єкта нерухомості. Суд також звертає увагу, що питання виділу майна у натурі із частки майна, що є у спільній частковій власності, або спільній сумісній власності, носить договірний характер з метою врахування інтересів всіх співвласників майна і його вирішення в судовому порядку допускається лише у виключних випадках, а саме у разі порушення, невизнання чи оспорення прав одного із співвласників іншими. Щодо позовних\~вимог про виділення позивачам із загального в індивідуальне право користування земельну ділянку суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 88 Земельного Кодексу України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. Згідно п. п. 21,22 Постанови Пленуму Верховного суду України N 7 від 16.04.2004 "Про практику застосування судами земельного законодавства при вирішення цивільних справ" виходячи з того, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до ст. 88 ЗК (2768-14) бере до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов`язковою. Це правило стосується тих випадків, коли жилий будинок було поділено в натурі. Якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої. Згідно ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Відповідно до ст. 13, 14 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно з ч. 1 ст. 116, ст. 125 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 158 ЗК України, земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та органами виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Судом встановлено, що позивачам державний акт на право власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] не видавався, як і не реєструвалось їх право власності на вказану земельну ділянку, відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", тому останні хоча і є фактичними землекористувачами, однак не набули право власності на спірну земельну ділянку. Відповідно до ч. 2 та 3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Нормами ч. 5 ст.\~116\~ЗК України передбачено, що земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Статтею 122 ЗК України передбачено, що вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить виключно до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Із матеріалів справи вбачається, що спірна земельна ділянка відноситься до земель житлової та громадської забудови, належить до комунальної власності територіальної громади міста Кременчука Полтавської області. Комунальна власність одна з трьох форм власності (поряд з державною та приватною). Також, поряд з державною власністю це одна з двох форм публічної власності. Згідно з ст.\~1\~Закону України\~«Про місцеве\~самоврядування в\~Україні» право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування. Суб`єктами права комунальної власності є територіальні громади первинного рівня (тобто жителі сіл; добровільних об`єднань у сільську громаду жителів кількох сіл; селищ; міст), територіальні громади вторинного рівня (жителі районів, областей), а також органи місцевого самоврядування, що здійснюють права комунальної власності від імені територіальної громади представницькі та виконавчі органи місцевого самоврядування. До об`єктів права комунальної власності, зокрема, належать: рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, пенсійні фонди, частки в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування, а також відумерла спадщина. Оскільки позивачі в позовних вимогах ставлять питання зокрема щодо визначення із загального в індивідуальне право користування земельною ділянкою по [ADDRESS] , яка перебуває у власності територіальної громади міста Кременчука, то зазначені позовні вимоги стосується безпосередньо Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, яка залучена до участі в справі в якості третьої особи. Процесуальний статус відповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору відрізняється за обсягом прав та обов`язків (Постанова від 24 березня 2021 року Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 1316/364/12, провадження № 61-7023св20 (ЄДРСРУ № 96106030). Суд зазначає, що оскільки заявлені позивачами вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, а остання залучена до участі у справі в якості третьої особи, дана позовна вимога не може бути розглянута судом, враховуючи те, що лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення, без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть. Разом з\~тим,\~суд також\~звертає увагу\~на те,\~що як\~встановлено в\~судовому засіданні,\~рішенням Крюківського\~районного суду\~міста Кременчука\~Полтавської області\~від 19.09.2011\~по справі\~№2-1648/11,\~яке набрало\~законної сили\~30.09.2011,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] \~та [PERSON] \~виділено в\~користування земельну\~ділянку площею\~410\~кв.м.\~по [ADDRESS] ,\~що згідно\~додатку №2\~до висновку\~дослідження №130-10\~від 27.07.2010\~зафарбовано синім\~кольором,\~а [PERSON] \~та [PERSON] \~виділено в\~користування земельну\~ділянку площею\~409\~кв.м.\~по [ADDRESS] ,\~що згідно\~додатку №2\~до висновку\~дослідження №130-10\~від 27.07.2010\~зафарбовано зеленим\~кольором.Тобто вказаним рішенням суду порядок користування спірної земельної ділянки вже визначений, рішення набрало чинності, а тому перерозподіл земельної ділянки, що вже зроблений судовим рішенням, буде суперечить вимогам п.7 ч.3 ст.2 ЦПК України, а саме, принципу обов`язковості судового рішення. Доказів про скасування відповідного рішення до суду матеріали справи не містять. Окрім того, з наданих в судому засіданні пояснень представника позивачів встановлено, що кожна зі сторін користується земельними ділянками, виділеними їм рішенням Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 19.09.2011, спір з приводу користування земельними ділянками між ними відсутній. Враховуючи викидане, встановлені обставини справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволені позовних вимог [PERSON] , [PERSON] , фізичної особи [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , за участю третьої особи Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області про визначення часток майна, що є у спільній сумісній власності, припинення права спільної сумісної власності, виділення в натурі частин житлового будинку та визначення права користування земельною ділянкою. При цьому, суд вважає за необхідне роз`яснити, що позивач не позбавлений можливості реалізувати своє право на звернення до суду з даним позовом повторно в разі неможливості врегулювати питання в досудовому порядку, тобто наявності спору, встановивши належний суб`єктний склад учасників справи.

Outcome: dismissed