Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-27 00:00:00

08 квітня 2021 року керівник Миколаївської обласної прокуратури звернувся до суду в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного підприємства «Миколаївське лісове господарство» з позовом до Мішково-Погорілівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області, [PERSON] , з позовом у якому з урахуванням поданої заяви про зміну предмету позову просив визнати незаконним та скасувати рішення Мішково-Погорілівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області від 15 жовтня 2019 року №5 в частині затвердження проекту землеустрою та надання у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,1200 га (кадастровий номер 4823383000:07:000:0104) для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд по [ADDRESS] з одночасним припиненням права власності [PERSON] на вказану земельну ділянку та зобов`язати [PERSON] повернути у власність держави в особі Кабінету Міністрів України, правонаступником якого є Миколаївська районна державна адміністрація, з правом постійного користування ДП «Миколаївське лісове господарство», правонаступником якого у свою чергу є Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», земельну ділянку, площею 0,1200 га (кадастровий номер 4823383000:07:000:0104) по [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що Миколаївською обласною прокуратурою виявлено порушення вимог законодавства при передачі земельних ділянок державного лісового фонду у приватну власність, які входять до територій, що відповідно до законодавства мають статус об`єкта природно-заповідного фонду. Під час перевірки за вказаними фактами отримано відомості про те, що рішенням Мішково-Погорілівської сільської ради від 15 жовтня 2019 року №5 затверджено проект землеустрою та надано у власність відповідачу [PERSON] земельну ділянку площею 0,1200 га, кадастровий номер 4823383000:07:000:0104, для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд, по [ADDRESS] . На підставі вищезазначеного рішення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 21 грудня 2019 року зареєстровано право власності за [PERSON] на вказану земельну ділянку. Однак під час здійснення перевірки за вказаними фактами отримано відомості від Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання ВО «Укрдержліспроект» про те, що зазначена земельна ділянка входить до складу земель державного лісового фонду квартал 11 виділи 1, 5 Миколаївського лісництва ДП «Миколаївське лісове господарство». Відповідно до відомостей ДП «Миколаївське ЛГ», вказана земельна ділянка, станом на 2019-2020 роки, входить в межі земель державного лісового фонду. Крім того встановлено і те згідно що за рішенням виконкому Миколаївської обласної ради народних депутатів від 28 грудня 1982 року №675 та від 23 жовтня 1984 року №448 вказана вище земельна ділянка також входить в межі лісового заказника місцевого значення «Мішково-Погорілове», створеного на площі 180 га. Рішенням виконкому Миколаївської обласної ради народних депутатів від 28 грудня 1982 року №675 затверджено природні об`єкти заказники місцевого значення, у тому числі «Мішково-Погорілове», який передано під охорону радгоспу «Пам`ять комунарів». Рішенням від 23 жовтня 1984 року №448 зазначений об`єкт передано під охорону Миколаївському лісгоспзагону, а охоронним зобов`язанням від 26 грудня 2008 року №06/871 вказаний заказник передано під охорону ДП «Миколаївське ЛГ». Згідно з інформацією Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства від 16 жовтня 2020 року №866 проекти землеустрою або інша земельна документація стосовно відведення цієї ділянки, вилучення її зі складу земельно ДП «Миколаївське ЛГ» на розгляд та погодження не надходили, як і не розглядалась та не узгоджувалася відмова від користування цією ділянкою. Відведення земельної ділянки лісового фонду у власність [PERSON] здійснено на підставі незаконної зміни цільового призначення цієї ділянки, всупереч положенням частини першої статті 20 Земельного кодексу України, статті 57 Лісового кодексу України, без необхідних погоджень органів контрою. Оскільки рішення Мішково-Погорілівської сільської ради від 15 жовтня 2019 року №5 в частині надання вказаної земельної ділянки у власність [PERSON] видано з порушенням вимог статей 84, 149 Земельного кодексу України, статті 57 Лісового кодексу України, прокурор звернувся до суду з негаторним позовом у якому просить суд визнати незаконним рішення органу місцевого самоврядування та скасувати його, а також зобов`язати відповідача повернути земельну ділянку у власність держави з правом постійного користування нею державним підприємством. 30 червня 2021 року представником відповідача Мішково-Погорілівської сільської ради Миколаївської області - адвокатом Костенюк М.В. до суду подано відзив на позовну заяву, в якому остання просить у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. В обґрунтування своїх заперечень посилається на те, що право користування земельною ділянкою за низкою положень Земельного та Лісового кодексів України цитування яких наведено у поданому неї відзиві, є безстрокове (постійне) та/або тимчасове (дострокове) та посвідчується державними актами на право користування землею, однак позивач не надав суду державного акту на право користування спірною земельною ділянкою виданого користувачу, тому доводи позовної заяви про те, що спірна земельна ділянка перебуває у користуванні користувача є безпідставним. Також, посилалася і на те, що позовна заява з доданими до неї матеріалами не містить вказівки на конкретне місце розташування цього заказника, так як рішенням від 28 грудня 1982 року № 675, яким затверджено об`єкти заказники місцевого значення, не зазначено конкретне місце розташування Мішково-Погорілівського лісового урочища, а позивачем у свою чергу не надано доказів фактичного виконання пункту 3 рішення від 23 жовтня 1984 року №448, які підтверджують виділення в натурі меж заказника «Мішково-Погорілове» зі встановленням межово-господарських стовпів, типових охоронних знаків та інформаційних аншлагів, а також планово-картографічні матеріали землекористувача. Додана до позову копія частини карти Вітовського району на якій зображено с. Мішково-Погорілове та м. Миколаїв (його частина) не є планово-картографічними матеріалами землекористувача, в даному випадку ДП «Миколаївське лісове господарство», що спростовує доводи позивача про те, що спірна земельна ділянка входить в межі державного лісового фонду. Також, посилаючись на норми статті 5 ЦК України, вважала необхідним застосовувати до правовідносин що склалися в даному випадку нормативні акти, які діяли на час створення лісового заказнику. Крім того, у своєму відзиві представник відповідача вказувала також і на ту обставину, що інформація щодо земель, які передано у користування під заказник місцевого значення «Мішково-Погорілове» мала була внесена до Державного земельного кадастру після проведення заходів із землеустрою, враховуючи особливий режим земель лісового фонду. Водночас, матеріали справи не містять відомостей про встановлення меж в натурі лісового заказника «Мішково-Погорілове» та виготовлення відповідно землевпорядної документації із внесенням відомостей про цей заказник до Державного земельного кадастру. Також, у своєму відзиві посилалася і на те, що ДП «Миколаївське лісове господарство» не може мати на праві постійного користування спірну земельну ділянку, так як не є правонаступником тієї особи, якій передано під охорону земельну ділянку в межі лісового заказника місцевого значення «Мішково-Погорілове», на площі 180 га Ухвалою судді від 19 травня 2021 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 20 травня 2021 року вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку площею 0,1200 га з кадастровим номером 4823383000:07:000:0104, заборони органам, які здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо цієї земельної ділянки, в тому числі у разі її поділу чи об`єднання з іншими ділянками, а також заборони [PERSON] вчиняти із указаною земельною ділянкою дії, спрямовані на зміну цільового призначення, її поділу або об`єднання з іншими земельними ділянками, укладати договори, вчиняти інші правочини щодо земельної ділянки та провидити на ній будь-які будівельні роботи. Ухвалою від 10 серпня 2021 року за клопотанням прокурора залучено до участі у справі в якості позивача, шляхом заміни первісного позивача в особі Кабінету Міністрів України, його правонаступником Миколаївську районну державну адміністрацію Миколаївської області. Ухвалою суду від 06 квітня 2023 року до участі у справі в якості позивача, шляхом заміни первісного позивача в особі Державного підприємства «Миколаївське лісове господарство» залучено правонаступника \- державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України». Ухвалою суду від 17 жовтня 2023 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду по суті. Позовні вимоги прокурора в частині пред`явленого ним позову від імені та в інтересах Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» ухвалою від 27 лютого 2025 року залишено без розгляду. В судовому засіданні представник позивача прокурор Задирко А.М. підтримала заявлені позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві та відповіді на відзив. Просила позов задовольнити. Представник Миколаївської районної військової адміністрації в судове засідання не з`явився, надіславши до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Поросив позов задовольнити. Представник Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» Дубровний М.О. у судовому засіданні повністю підтримав заявлений позов та просив його задовольнити. Представник відповідача Мішково-Погорілівської сільської ради Миколаївської області адвокат Костенюк М.В. та відповідач [PERSON] в судове засідання 27 лютого 2025 року не з`явилися. Суд, заслухавши пояснення учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи, оцінивши досліджені по справі докази в їх сукупності, дійшов наступного. За змістом частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частина друга статті 3 ЗК України визначає, що земельні відносини, які виникають при використанні, зокрема, лісів регулюються ЗК України, а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому кодексу. Згідно з частиною першою статті 193 ЗК України Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами, меліоративні мережі та складові частини меліоративних мереж. Велика Палата Верховного Суду у пункті 178 постанови від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) вказувала на можливість використання відомостей Публічної кадастрової карти України, розміщеної на офіційному вебсайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, щодо стану земельної ділянки переданої у власність фізичній особі, зокрема й щодо її заліснення. Такі відомості є загальновідомими, а тому не потребують доказування в силі положень частини третьої статті 82 ЦПК України. Пунктом 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкування належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення. Відтак, вирішуючи питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства, необхідно враховувати пункт 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України (висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 21 січня 2015 року у справі №6-224цс14). Ліси та землі лісового фонду України є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання. Частина друга статті 1 ЛК України вказує, що ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місце розташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Застосовуючи зазначені норми права, суди повинні встановити фактичні обставини справи на момент виникнення спірних правовідносин відповідно до диспозиції зазначених норм та на підставі наданих сторонами доказів, надати оцінку юридичним фактам, що мають значення для справи, зокрема встановити категорію землі, факт її зміни та підстави цієї зміни. Установлюючи фактичні обставини справи, суд має застосовувати всі можливі джерела та засоби доказування передбачені нормами матеріального та процесуального права відповідно до положень процесуального закону. Досліджуючи доводи сторін у цій справі, зокрема щодо способу набуття [PERSON] права власності на земельну ділянку, площею 0,1206 га (кадастровий номер 4823383000:07:000:0104) яка розташована по [ADDRESS] , суд, оцінюючи підстави для такого набуття [PERSON] відповідного права, дійшов висновку, що Мішково-Погорілівська сільська рада не мала повноважень на прийняття рішення про передачу земельної ділянки у власність [PERSON] , оскільки відповідно до статті 149 ЗК України повноваження щодо вилучення земельних ділянок державної власності, які перебувають у постійному користуванні, належало не органам місцевого самоврядування, а органам державної влади - районним державним адміністраціям, обласним державним адміністраціям, Київській, Севастопольській міським державним адміністраціям, Раді міністрів Автономної Республіки Крим та Кабінету Міністрів України. Як вбачається з наданих прокурором під час розгляду справи доказів, 28 грудня 1982 року виконкомом Миколаївської обласної ради народних депутатів за № 675 було прийняте рішення, яким на виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 28 січня 1972 року №43 «О мерах по расширению сети государственных заповедников и улучшению заповедного дела» було затверджено заказники місцевого значення. З огляду на список до складу увійшло у тому числі «Мішково-Погорілівське лісове урочище» площею 180 га, яке передано під охорону радгоспу «Пам`яті комунарів». Рішенням виконкому Миколаївської обласної ради народних депутатів від 23 жовтня 1984 року №448 було затверджено мережу територій і об`єктів природно-заповідного фонду місцевого значення відповідно до чинної кваліфікації. Згідно з інформацією Управління екології та природних ресурсів Миколаївської області державної адміністрації від 08 лютого 2021 року №319/01.1-03/06 та від 23 лютого 2021 року №503/01.1-03/06, земельна ділянка 4823383000:07:000:0128, входить до території лісового заказника місцевого значення «Мішково-Погорілове», створеного рішенням виконавчого комітету Миколаївської обласної ради народних депутатів від 28 грудня 1982 року №675 та від 23 жовтня 1984 року №448, на площі 180 га. Охоронним зобов`язанням від 26 грудня 2008 року №06/871 вказаний заказник переданий під охорону державному підприємству «Миколаївське лісове господарство». Аналізом фрагменту з Публічної кадастрової карти України з нанесеними межами кварталів 11 виділи 2, 4 Миколаївського лісництва ДП «Миколаївський лісгосп» та межами земельних ділянок, котрий долучений до інформації ВО «Укрдержліспроект» від 10 листопада 2020 року №706, встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 4823383000:07:000:0104 розташована у кварталі 11, виділі 1,5 та входить до складу земель державного лісового фонду. За листом ДП «Миколаївське ЛГ» від 13 жовтня 2020 року №355 вбачається, що земельна ділянка, площею 0,1200 га, кадастровий номер 4823383000:07:000:0104, відповідно до останнього лісовпорядкування, а також станом на 2019-2020 роки, як і на даний час, згідно з Проектом організації та розвитку лісового господарства ДП «Миколаївське лісове господарство», входить в межі земель державного лісового фонду. Відповідно до листа Управління екології та природних ресурсів Миколаївської обласної державної адміністрації від 08 лютого 2021 року № 319/01-1-03/06 земельні ділянки, згідно переліку, зокрема за номером 4823383000:07:000:0104 входить до території лісового заказника місцевого значення «Мішково-Погорілове», створеного рішенням виконавчого комітету Миколаївської обласної ради народних депутатів від 23 жовтня 1984 року №448. За інформацією Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства від 16 жовтня 2020 року №866 проекти землеустрою або інша землевпорядна документація стосовно змін цільового призначення цих земельних ділянок лісогосподарського призначення, а також вилучення їх зі складу земель ДП «Миколаївське лісове господарство» або відмови від користування на розгляд та погодження до управління не надходили і відповідно висновок про погодження будь-якої документації управлінням не надавався. Інформація про вилучення земельних ділянок не надходила. При цьому зазначено, що земельна ділянка кварталу 11 (площею 34 га), до якої у тому числі входить земельна ділянка з кадастровим номером 4823383000:07:000:0104, входить в межі лісового заказника місцевого значення «Мішково-Погорілове», створеного на площі 180 га, згідно з рішенням виконкому Миколаївської обласної ради від 23 жовтня 1984 року №448. За вказаного встановлено, що спірна земельна ділянка, площею 0,1200 га, кадастровий номер 4823383000:07:000:0104 входить в межі вищевказаної земельної ділянки площею 34 га, яка у свою чергу входить в межі лісового заказника місцевого значення «Мішково-Погорілове». У свою чергу, рішенням Мішково-Погорілівської сільської ради від 15 жовтня 2019 року №5 затверджено проект землеустрою та надано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,1200 га, кадастровий номер 4823383000:07:000:0104, з цільовим призначенням земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 02 квітня 2021 року №251050033, 21 грудня 2019 року до відповідного державного реєстру внесено відомості про реєстрацію за [PERSON] права власності на вищевказану земельну ділянку. Як встановлено судом, підставою для передачі [PERSON] у власність вказаної земельної ділянки, слугувала та обставина, що рішенням Вітовської районної ради від 15 лютого 2019 року №8 затверджено проект землеустрою щодо встановлення (зміни) меж адміністративно-територіальних утворень села Мішково-Погорілове, Мішково-Погорілівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області. Як слідує з проекту землеустрою і додатків до нього, розширення меж с. Мішково-Погорілове відбулось в тому числі за рахунок земельної ділянки площею 41,1823 га, до якої, в свою чергу, входить земельна ділянка площею 34 га земель державного лісового фонду, користувачем якої є державне підприємство «Миколаївське лісове господарство». В той же час, за інформацією Вітовської районної державної адміністрації від 15 жовтня 2020 року № 3333/01.01-28/15-20 розпорядження про вилучення або припинення права постійного користування, а також зміни їх цільового призначення ДП «Миколаївське лісове господарство» земельних ділянок Миколаївського лісництва в тому числі з кадастровим номером 4823383000:07:000:0128, які надано громадянам у приватну власність рішеннями Мішково-Погорілівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області від 03 травня 2019 року №9, від 17 липня 2019 року №8, від 19 вересня 2019 року № 4, від 15 жовтня 2019 року №5, від 11 грудня 2019 року №10, від 24 грудня 2019 року №13, від 05 березня 2020 року №9, від 11 вересня 2020 року №12 Вітовською райдержадміністрацією не видавалося. За змістом листа Миколаївської обласної державної адміністрації від 28 жовтня 2020 року № 05-67/3062/5-20 питання стосовно розпорядження земельними ділянками з кадастровими номерами, у тому числі з кадастровим номером 4823383000:07:000:0104, з облдержадміністрацією не погоджувалось, розпорядженням про припинення права постійного користування ДП «Миколаївське лісове господарство», у тому числі вказаною земельною ділянкою або її вилучення з постійного користування підприємства, а також про зміну цільового призначення головою облдержадміністрації не видавалося. За повідомленням ДП «Миколаївське лісове господарство№ від 13 жовтня 2020 року №355 жодної відмови, згоди на вилучення або відведення вказаної земельної ділянки будь-яким фізичним особам державне підприємство не надавало. Миколаївське обласне управління лісового та мисливського господарства у листі від 16 жовтня 2020 року №866 вказувало, що проекти землеустрою або інша земельна документація стосовно відведення цієї ділянки, вилучення її зі складу земельно ДП «Миколаївське ЛГ» на розгляд та погодження не надходили. Не розглядалась та не узгоджувалася і відмова від користування цією ділянкою. Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 березня 2023 року у справі №400/4204/21, яке набрало законної сили, рішення Вітовської районної ради від 15 лютого 2019 року №8 «Про затвердження проекту землеустрою щодо встановлення (зміни) меж адміністративно-територіальних утворень села Мішково-Погорілове, Мішково-Погорілівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області визнано протиправним та нечинним в частині затвердження проекту землеустрою щодо земельної ділянки площею 34 га, яка знаходиться в постійному користуванні державного підприємства «Миколаївське лісове господарство». Тобто, з огляду на вищезазначене рішення суду слід дійти висновку, що Мішково-Погорілівська сільська рада не мала права розпоряджатись спірною земельною ділянкою та передавати її у власність, у тому числі відповідачу [PERSON] . Суд критично сприймає твердження представника відповідача щодо відсутності у позивача доказів щодо належності спірної ділянки до земель лісового фонду, за відсутності правовстановлюючих документів, оскільки це спростовується вищезазначеним рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 березня 2023 року, яким визнано, що спірна земельна ділянка належить до земель лісового фонду, а також і дослідженими судом матеріалами. Вказане свідчить, що надана відповідачу земельна ділянка на момент її передачі та на цей час належить до земель державної власності, перебуває у постійному користування ДП «Миколаївське лісове господарство», правонаступником якого є Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» та відноситься до земель державного лісового фонду та входить в межі об`єкту природно-заповідного фонду, а отже відносить до земель, які відповідно до статті 178 ЦК України, статей 56, 84 ЗК України, не можуть бути передані у приватну власності громадянину для будівництва та обслуговування житлових будинків , господарських будівель і споруд. Зазначене, узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 14 травня 2020 року у справі №316/1416/17, де суд дійшов висновку про неможливість будівництва на території заказника, який є об`єктом природно-заповідного фонду. Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 19 травня 2016 року №1377-VІІІ «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» Жовтневий район Миколаївської області перейменовано на Вітовський район. Постановою Верховної Ради України від 17 липня 2020 року № 807-IX «Про утворення та ліквідацію районів» утворено Миколаївський район (з адміністративним центром у місті Миколаїв) у складі територій Березанської селищної, Веснянської сільської, Воскресенської селищної, Галицинівської сільської, Коблівської сільської, Костянтинівської сільської, Куцурубської сільської, Миколаївської міської, Мішково-Погорілівської сільської, Нечаянської сільської, Новоодеської міської, Ольшанської селищної, Очаківської міської, Первомайської селищної, Радсадівської сільської, Степівської сільської, Сухоєланецької сільської, Чорноморської сільської, Шевченківської сільської територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України. Таким чином, наразі спірна земельна ділянка перебуває на території Мішково-Погорілівської сільської територіальної громади Миколаївського району Миколаївської області. За змістом частини третьої-сьомої статті 122 ЗК України повноваження щодо передання земельних ділянок із земель державної власності у власність або у користування належало районним, обласним, Київській та Севастопольській міським державним адміністраціям, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, Кабінету Міністрів України. Відповідно до частини першої статті 57 ЛК України зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до ЗК України. Згідно з частиною третьою зазначеної статті зміна цільового призначення земельних лісових ділянок здійснюється за погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центральних органів виконавчої влади з питань лісового господарства та охорони навколишнього природного середовища. Оскільки, земельна ділянка з кадастровим номером 4823383000:07:000:0104, яка на підставі рішення Мішково-Погорілівської сільської ради від 15 жовтня 2019 року №5 надана у власність [PERSON] відноситься до земель лісогосподарського призначення (квартал 11 Миколаївського лісництва) та перебувала в користуванні ДП «Миколаївське лісове господарство», а рішення про її вилучення з постійного користування вказаного підприємства та про зміну цільового призначення земельної ділянки уповноваженим органом не приймалося, суд дійшов висновку про вибуття такої земельної ділянки з власності держави поза волею власника. Встановивши указані порушення вимог земельного законодавства, керівник Миколаївської обласної прокуратури звернувся до суду з позовом в інтересах держави, в особі Миколаївської районної державної адміністрації та Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» з урахуванням правонаступництва у цій справі. Як зазначено судом вище, внаслідок тієї обставини, що позовні вимоги прокурора в частині його позову від імені та в інтересах Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», спрямовані на захист прав або інтересів не держави, а державного підприємства, ухвалою від 27 лютого 2025 року такі вимоги залишено без розгляду, оскільки позовну заяву за такими вимогами фактично подано не від імені та в інтересах держави, а від імені та в інтересах державного підприємства, а прокурор не має повноважень на ведення справ в частині таких вимог. У зв`язку із цим судом вирішуються лише позовні вимоги прокурора, подані в інтересах держави. При цьому з огляду на заперечення представника відповідача адвоката Костенюк М.С., щодо наявності повноважень у прокурора права у порядку представництва звернутися до суду з указаним позовом, суд вважає необхідним зазначити таке. Як вбачається зі змісту позовної заяви, прокурор звертаючись з позовом до суду виконав вимоги процесуального закону, визначив, у чому, в даному випадку на думку останнього полягає порушення інтересів держави, навів обґрунтування необхідності їхнього захисту, а також зазначив орган, який, хоч і уповноважений державою здійснювати такий захист, але у спірних правовідносинах відповідні заходи не вжив. Пункт 3 статті 131-1 Конституції України передбачає право прокуратури здійснювати представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах від 27 лютого 2019року у справі № 761/3884/18, від 26 червня 2019 року у справі №587/430/16-ц, від 6 липня 2021 року у справі № 911/2169/20, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц звертала увагу на те, що в судовому процесі (в тому числі у цивільному) держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. Тобто під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган. Тому, зокрема, наявність чи відсутність у органу, через який діє держава, статусу юридичної особи, значення не має. Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Частина друга статті 45 ЦПК України вказує на те, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в суді має наслідком застосування положень, передбачених статтею 121 цього кодексу. Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для їхнього захисту, але не подав відповідний позов у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду, повинен обґрунтувати бездіяльність компетентного органу. Для встановлення того, які дії вчинить останній, прокурор до нього звертається до подання позову у порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», фактично надаючи цьому органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом перевірки виявлених прокурором фактів порушення законодавства, а також вчинення дій для виправлення цих порушень, зокрема подання позову чи повідомлення прокурора про відсутність порушень, які вимагають звернення до суду. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або мало стати відомо про можливе порушення інтересів держави, є бездіяльністю відповідного органу. Розумність вказаного строку визначає суд з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи через можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також з урахуванням таких чинників як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №912/2385/18 (пункти 38-39)). Таким чином, прокурору достатньо дотриматись порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва у позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі нема, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Прокурор у межах розгляду справи послався на те, що мав повноваження для звернення до суду з тих підстав, що уповноважений орган держави в особі Кабінету Міністрів України, до відання якого належало право володіння земельною ділянкою, доручив розгляд питання про можливості захисту прав та інтересів держави Мін`юсту. Листом Міністерства юстиції України від 13 листопада 2020 року повідомлено Миколаївську обласну прокуратуру про необхідність представництва інтересів держави в суді органами прокуратури, шляхом звернення до суду з відповідним позовом. Державне підприємство «Миколаївське лісове господарство» у своєму листі від 13 жовтня 2020 року №355 посилалося на відсутність у нього права звернення до суду за захистом прав та інтересів з огляду на належність земельної ділянки державі. Листами від 15 березня 2021 року заступник керівника Миколаївської обласної прокуратури повідомив Кабінет Міністрів України та Державне підприємство Миколаївське лісове господарство» про те, що вживає заходів представницького характеру з метою повернення державі незаконно відчужених земель державного лісового фонду. Верховний Суд у постановах від 09 червня 2021 року у справі №920/839/20 та від 26 травня 2021 року у справі №926/14/19 висловив позицію, за якою у разі свідчення попереднього листування прокурора з уповноваженим органом про те, що воно мало характер інформування відповідного органу про вже раніше виявлені прокурором порушення, а відповідний орган протягом розумного строку на таку інформацію не відреагував або відреагував повідомленням про те, що він обізнаний (у тому числі до моменту отримання інформації від прокурора) про таке порушення, але не здійснював та/або не здійснює та/або не буде здійснювати захист порушених інтересів, то, у такому випадку, наявні підстави для представництва передбачені абзацом першим частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру». Сам факт незвернення до суду уповноваженого органу з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та, відповідно, мав змогу захистити інтереси держави (у даному випадку) свідчить про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини. У такому випадку несвоєчасне вжиття органами, уповноваженими на захист прав Українського народу, як власника земель в межах території держави, призводить до триваючих порушень вимог закону, а органи прокуратури, в свою чергу, є єдиним органом в державі, який спроможний вжити вичерпних заходів представницького характеру з метою захисту порушених інтересів держави, обравши при цьому один із способів захисту. Аналогічна позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15 жовтня 2019 року у справі №903/129/18 та Верховним Судом у постанові від 26 липня 2018 року у справі №926/1111/15. Указане свідчить про належне обґрунтування прокурором здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, та наявність у нього достатніх підстав для представництва інтересів держави в особі у даній справі та спростовує заперечення представника відповідача [PERSON] . Оцінюючи спосіб захисту інтересів держави, який обрано прокурором, суд виходить з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. \~ \~ \~ \~Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року по справі № 925/1265/16 виснувала, що як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76). Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 4/1415/19). Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387 - 388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов). Позовом про витребування майна, зокрема віндикаційним позовом, є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа останнім, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Відповідно до частини першої статі 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Для відновлення порушеного права власності на спірну земельну ділянку лісогосподарського призначення прокурор заявив вимогу про зобов`язання повернути її у власність держави в особі Миколаївської районної державної адміністрації, з підстав передбачених статтею 152 ЗК України та статті 391 ЦК України, неодноразово наголошуючи, що звернувся до суду саме з негаторним позовом. У свою чергу за змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 56) зазначено, що витребування спірної земельної ділянки лісогосподарського призначення з володіння кінцевого набувача треба розглядати як віндикаційний позов, заявлений на підставі статей 387-388 ЦК України власником з метою введення його у володіння цією ділянкою, тобто з метою внесення запису (відомостей) про державну реєстрацію за власником права власності на відповідну ділянку («книжкове володіння»). Тоді як вимога про зобов`язання повернути земельну ділянку спрямована на усунення власнику перешкод у фактичному користуванні та розпорядженні цим майном і є окремою від вимоги про витребування останнього. Така вимога є різновидом негаторного позову та відповідає способу захисту, передбаченому статтею 391 ЦК України та пунктом «б» частини третьої статті 152 ЗК України. Її задоволення залежить, зокрема, від того, чи поверне суд у володіння власника спірну земельну ділянку, тобто, чи витребує її у фактичного володільця, а також від дотримання критеріїв правомірного втручання держави у права на повагу до житла (пункт 2 статті 8 Конвенції) та на мирне володіння майном (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції). Пунктом 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, суд виснував, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається, виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння. Держава, в інтересах якої прокурор звернувся до суду, не є володільцем спірної земельної ділянки, але як власник має право володіння нею у відповідності до приписів частини першої статті 317 ЦК України. Тому може просити про захист цього права шляхом витребування такої ділянки з володіння кінцевого набувача. Статус володільця у держави буде відновлений у разі задоволення вимог у частині витребування на її користь спірної земельної ділянки та внесення до відповідного державного реєстру запису про право власності держави на цю ділянку. Після того власник може ставити питання про захист прав від порушень, які не пов`язані із позбавленням його володіння спірною земельною ділянкою. Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 січня 2023 року у справі №488/2807/17 в якій виснувала, що належним способом захисту права держави на земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка вибула із власності держави поза її волею, є витребування цієї ділянки з чужого володіння і держава набуде прав власника, у тому числі права на усунення перешкод в користуванні землею (негаторний позов), тільки після набуття таким рішенням законної сили та реєстрації права власності держави на відповідну земельну ділянку. До того ж для такого витребування, оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, державних актів, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Такі правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18). Оскільки, [PERSON] є кінцевим набувачем спірного нерухомо майна, тому належним способом захисту порушених прав є звернення до суду з віндикаційним позовом про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності. Разом із цим керівник Миколаївської обласної прокуратури звернувся до суду з негаторним позовом, про що зазначив у позовній заяві, поясненнях по суті позову, що не відповідає належному способу захисту, оскільки спірна земельна ділянка належить до земель лісового фонду, і заволодіння нею відбулось всупереч вимогам закону, а тому з огляду на встановлені судом обставини справи та матеріально-правове регулювання спірних правовідносин, належним способом захисту порушеного права є саме витребування спірної земельної ділянки від кінцевого власника, а не її повернення, як зазначав прокурор. З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм, а також висновків Великої Палати Верховного Суду, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволені позову у зв`язку з обранням прокурором неналежного способу захисту порушених прав позивача. У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року «Справа «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04) зазначено, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії», №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вище стоячою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Окрім того, суд, при розгляді даного спору враховує висновки, наведені Європейським судом з прав людини у справі «Проніна проти України», яким було вказано, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не прийняті судом до уваги, як такі, що не спростовують висновків суду щодо достатніх підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, а з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у цій справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Outcome: dismissed