Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-18 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. \~ \~ \~ \~Рішенням Бериславського районного суду Херсонської області від 30.01.2018 визначено місце проживання двох синів за місцем його проживання. Один із синів - [PERSON] , 2008 року народження, залишається на даний час неповнолітнім і він виховує сина самостійно. Відповідач [PERSON] імовірно перебуває за кордоном, має заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 211458,81 грн. 11.06.2024 він подав заяву до [INFO] про надання йому відстрочки від призову під час мобілізації п.4 ч.1 ст.23 ЗУ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", а 18.06.2024 отримав повідомлення від відповідача з відмовою у надання йому відстрочки в зв`язку з тим, що мати дітей не померла, не визнана судом безвісно відсутньою, не оголошена померлою, не відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також відсутнє рішення суду про самостійне виховання та утримання дитини. Того ж дня представники [INFO] вручили йому бойову повістку з відправкою наступного дня до військової частини, від отримання якої він відмовився, мотивуючи тим, що на даний момент відсутні особи, які можуть утримувати та опікуватися його сином на час мобілізації, тому що він самостійно його виховує. Тому він вимушений звернутися до суду з заявою про встановлення факту самостійного виховання сина та його утримання, адже його встановлення породжує для нього право на отримання відстрочки. Стислий виклад заперечень відповідача. \~ \~ \~ \~ [INFO] скористався правом надання відзиву на позов. Вважають, що дана позовна заява не може бути задоволена з наступних підстав: [PERSON] знаходиться на військовому обліку військовозобов`язаних в [INFO] з 11.06.2024 року. Військово-лікарською комісією визнаний придатним до військової служби. Дійсно, 11.06.2024 року за вх.№ 10053 [PERSON] було подано заяву про відстрочку від призову під час мобілізації та підтверджуючі документи, де він просив надати йому відстрочку на підставі п.4 ч.1 ст.23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Відповідно до документів, які були додані до заяви про надання відстрочки, одними із документів були: копія свідоцтва про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , копія заочного рішення Бериславського районного суду Херсонської області від 30.01.2018 року за справою №647/2849/17 про визначення місця проживання дитини з батьком [PERSON] та довідка виконкому Інгулецької районної у місті ради від 06.06.2024 року про те, що дитина знаходиться на утриманні одного з батьків або опікуна. Тобто з перелічених документів та інших доданих документів Позивачем не вбачається підстав визначених у абз.4 ч.1 ст. 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та факту здійснення самостійного виховання та утримання дитини. Рішення суду яке Позивач додав стосується суто визначення місця проживання дитини. Звертають увагу суду, що рішення суду, яке надав Позивач про встановлення місця проживання дитини разом з ним, датоване 30.01.2018 року, тобто до сьогодні, а це майже 6,5 років минуло, Позивач не реалізував своє право щодо позбавлення батьківських прав матері дитини і зазначає, що це не швидкий процес. Але за 6,5 років це можливо було б зробити тим паче Позивач стверджує, що мати дитини самоусунулась від виконання свої батьківських обов`язків, не піклується про дитину, не спілкується з нею, матеріально не забезпечує. Тобто, Позивачем не здійснено ніяких юридичних дій для доведення встановлення факту самостійного виховання дитини. Факт відсутності участі батька або матері у вихованні дитини може бути підтверджений судом виключно у разі вирішення питання щодо позбавлення їх батьківських прав. [INFO] вважає, що проживання дитини окремо від матері, визначення місця проживання дитини з одним з батьків не впливає на обсяг прав та обов`язків батьків щодо виховання дитини. Крім того, звертають увагу суду, що Позивачем було подано адміністративний позов до Дніпропетровського окружного адміністративного суду до [INFO] про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, з вимогами: - визнати протиправною бездіяльність [INFO] щодо не надання [PERSON] , [INFO] , відстрочки від призову на підставі п.4 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію"; - зобов`язати [INFO] надати [PERSON] , [INFO] , відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п.4 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію". Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2024 року справа № 160/18278/24 було відмовлено Позивачу у задоволені позовних вимог. Процесуальні дії у справі. 27.06.2024 позовна заява надійшла до суду. 02.07.2024 суддею постановлена ухвала про відмову у відкритті провадження у справі. 10.09.2024 постановою Дніпровського апеляційного суду ухвала Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 липня 2024 року скасована, справа направлена до суду першої інстанції для продовження розгляду. 18.10.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 01.11.2024 відповідач скористався правом надання відзиву на позов. 21.01.2025 підготовче провадження закрито. Справа призначена до судового розгляду по суті. Задоволено клопотання позивача про виклик свідків. Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювались. Інших заяв/клопотань від учасників справи не надходило. Відповідач про день, час та місце розгляду справи повідомлена в установленому порядку, в тому числі через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, але про причини неявки не повідомила, правом надання відзиву не скористалась, ніяких клопотань від неї не надходило. В судовому засіданні: Позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити. Представник відповідача - [INFO] підтримала обставини, викладені у відзиві, просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Представник третьої особи - Виконавчого комітету Інгулецької районної у місті ради як органу опіки та піклування при винесенні рішення покладалась на розсуд суду. Зазначила, що у червні 2024 року позивач звернувся до Виконкому для надання довідки щодо самостійного виховання дитини. Вони виходили за місцем проживання, дійсно встановили, що позивач проживає з дитиною один, мама спілкувалася дуже давно с сином. Опитаний в судовому засіданні неповнолітній [PERSON] суду повідомив, що позивач є його батьком. Він з 5 років проживає разом з ним. Мама іноді спілкувалася з ним десь років до 12. Аліменти вона не сплачувала, дуже рідко дарувала подарунки. Його вихованням вона не займалася. Останній раз він спілкувався з нею ще до карантину по ковіду, через старшого брата. Йому особисто вона не дзвонила. Мама сама поставила його перед вибором, з ким він хочу проживати. Він погодився жити з батьком. Допитана в якості свідка [PERSON] суду показала, що вона з 2013 року перебуває у шлюбі з позивачем. [PERSON] з 5 років проживає з батьком. Ходив до школи, на батьківські збори вони з позивачем ходили вдвох. Рідна мати ще якось спілкувалася зі старшим сином, а з Нікітою зовсім не спілкувалася. Вона займається разом з позивачем вихованням дитини. Фактичні обставини, встановлені судом. [PERSON] та [PERSON] з 08 листопада 2005 року перебували у зареєстрованому шлюбі. [INFO] народився [PERSON] , батьками якого зазначені [PERSON] та [PERSON] . [INFO] народився [PERSON] , батьками якого зазначені [PERSON] та [PERSON] . 01 червня 2010 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано на підставі рішення Бериславського районного суду Херсонської області (справа 2-569/10). 27 листопада 2017 року Бериславським районним судом Херсонської області видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини її заробітку (доходу). Станом на 31.05.2024 заборгованість зі сплати аліментів у боржника складає 211458,81 грн. Рішенням Бериславського районного суду Херсонської області від 30 січня 2018 року місце проживання синів визначено за місцем проживання батька [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , є внутрішньо переміщеними особами та фактично проживають за адресою: [ADDRESS] . Виконкомом Інгулецької районної у місті ради за вих.№17/1.3-31/1615 від 06.06.2024 складно Довідку про те, що [PERSON] , [INFO] , знаходиться на утриманні одного з батьків, а саме: батька [PERSON] , [INFO] . 11.06.2024 року за вх.№ 10053 [PERSON] було подано заяву до [INFO] про відстрочку від призову під час мобілізації та підтверджуючі документи, де він просив надати йому відстрочку на підставі п.4 ч.1 ст.23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». 18.06.2024 отримав повідомлення від [INFO] з відмовою у наданні йому відстрочки, в зв`язку з тим, що мати дітей не померла, не визнана судом безвісно відсутньою, не оголошена померлою, не відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також відсутнє рішення суду про самостійне виховання та утримання дитини. 08 липня 2024 [PERSON] звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до [INFO] про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, з вимогами: - визнати протиправною бездіяльність [INFO] щодо не надання [PERSON] , [INFO] , відстрочки від призову на підставі п.4 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію"; - зобов`язати [INFO] надати [PERSON] , [INFO] , відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п.4 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію". Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2024 року справа № 160/18278/24 [PERSON] було відмовлено у задоволені позовних вимог. Зміст спірних правовідносин. Встановленим в судовому засіданні фактам відповідають правовідносини, які регулюють умови та порядок виховання батьками неповнолітніх дітей. Норми права, які застосовує суд. Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (ст.1 СК України). У статті 7 СК України визначено, що суд при розгляді справ про регулювання сімейних відносин повинен забезпечити можливість здійснення прав дитини, які встановлені Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними правовими актами, визнаними в Україні та максимально можливо враховувати інтереси дитини. Відповідно до ст.8 ЗУ «Про охорону дитинства» - кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У ч. 3 ст.11 ЗУ «Про охорону дитинства» закріплено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст.3 «Конвенції про права дитини» від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). У принципі 6 Декларації прав дитини Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 року закріплено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. Згідно ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч.5 ст.157 цього Кодексу. У ч.1 ст.15 ЗУ «Про охорону дитинства» закріплено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Відповідно до ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. У частинах 1-3 ст.157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Стаття 160 СК України закріплює, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно зі ст.12 ЗУ «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч.1 ст.180, ч.1 ст.181 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Системний аналіз наведених міжнародних правових норм та норм внутрішнього законодавства України вказує на те, що питання виховання дитини вирішуються батьками спільно. При цьому визначальним принципом регулювання сімейних відносин за участю дитини є максимально можливе урахування інтересів дитини. Тобто факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Аналогічна правова позиція була викладена Великою палатою Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2024 року по справі №201/5972/22. При цьому доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане із настанням обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Аналогічна правова позиція була викладена Великою палатою Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2024 року по справі № 201/5972/22. Висновок суду. Аналізуючи спірні правовідносини в контексті вказаних норм права, з урахуванням фактично встановлених обставин справи та наданих сторонами доказів, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що неповнолітній [PERSON] , [INFO] , фактично проживає разом з батьком, який піклується про його соціальний і духовний розвиток, здоров`я, матеріально утримує, дитина з ним має сталі соціальні зв`язки, засновані на взаємоповазі один до одного, на відміну від матері. Позивач одноосібно утримує свого неповнолітнього сина. Судом було враховано встановлені рішенням Бериславського районного суду Херсонської області від 30 січня 2018 року обставини справи, за якими неповнолітній син [PERSON] , [INFO] , фактично з 22.02.2014 року постійно проживає з батьком [PERSON] . Мати [PERSON] участі у вихованні дитини не приймає. Незважаючи на проживання матері окремо від дитини, це не впливає на її обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, його фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати його до самостійного життя, а також на її обов`язок утримувати неповнолітнього сина до досягнення ним повноліття. Крім того судом установлено, що встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком у судовому порядку надасть можливість позивачу виконати вимоги ч.3 ст.22 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та на підставі п.4 ч.1 ст.23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» і в Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 року №560 отримати відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації. Іншого порядку встановлення такого факту законодавством України не передбачено, а про необхідність надання саме «рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини» дійсно міститься пряма вказівка в Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 року №560. Тобто судом установлено, що позивачем [PERSON] виконано закріплений у ст.ст. 12, 81 ЦПК України обов`язок з доведення належними, достатніми та допустимими доказами наявності обставин, які мають значення для справи і на які він посилається, як на підставу своїх позовних вимог про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини батьком. Враховуючи наведені вище вимоги закону, досліджені докази та встановлені на їх підставі обставин, виходячи з якнайкращих інтересів дитини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про встановлення факту самостійного виховання неповнолітньої дитини батьком та перебування неповнолітньої дитини на утриманні батька обґрунтовані належними, достатніми та допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. Обґрунтовуючи рішення, суд керується правовими висновками, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», і зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ст.141 ЦПК України,\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому судовий збір у розмірі 1211,20 грн. підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача в рівних частинах з кожного На підставі викладеного,

Outcome: approved