Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-28 00:00:00

31.01.2024 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнив, до Кредитної спілки «Либідь» в якому просить стягнути з відповідача матеріальні збитки за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, а саме : 51204,80 грн - 3% річних; 211227,37 грн - інфляційних втрат; 1539903,14 грн - упущеної вигоди, а всього 1802335,31 грн; 977 531, 00 грн на відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 25 червня 2019 року стягнуто з відповідача на його користь 307 195,13 грн пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання. На сьогодні у Голосіївському районному ВДВС у м. Київ відкрито виконавче провадження № [NUMBER], тривають виконавчі дії. Рішення про стягнення з КС «Либідь» на користь [PERSON] заборгованості у розмірі 307195,13 грн відповідачем не виконано. З огляду на те, що відповідач протягом тривалого часу не виконує перед ним свої зобов`язання, встановлені рішенням суду, на підставі ст.625 ЦК України просить стягнути з відповідача 3% річних за період з 12.08.2019 року до 28.02.2025 року у розмірі 71 859, 25 грн, та 300 338, 18 грн - інфляційних втрат за період з 12.08.2019 року до 01.11.2024 року, а також збитків упущеної вигоди у сумі 1539903,14 грн. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. від 05.02.2024 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Витребувано у відповідача КС «Либідь» докази, а саме: підтвердження виконання ним грошового зобов`язання за договорами №156/08 від 11.01.2008, №28/2008ЛФ від 12.03.2008, №71/2008ЛФ від 18.06.2008 про внесення депозитного вкладу на депозитний рахунок (а.с. 28). Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, в уточненій позовній заяві просив про розгляд справи без його участі. Представники відповідачів у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про час, дату та місце проведення судового засідання, що підтверджується матеріалами справи. Клопотань про відкладення чи про проведення судового засідання у їхній відсутності до суду не надходило, а також не подано відзив на позовну заяву. Відповідно до ч. 1ст. 223 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників справи, які не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача з огляду на таке. Відповідно до ч.1 ст 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами 1 та 3статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. При цьому, виходячи з положеньст. 16 ЦК України особа звертається до суду за захистом свого порушеного права. Перевіривши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку. Між сторонами у цій справі існували зобов`язальні правовідносини з договору банківського вкладу. Згідно ч.1ст.1058 ЦК України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Положеннями частини першої та другої статті 1060 ЦК України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Судом та матеріалами справи встановлено, що між Львівською філією кредитної спілки «Либідь» та позивачем [PERSON] , як членом кредитної спілки, було укладено договори про внесення депозитного вкладу на депозитний рахунок, а саме: №156/08 від 11.01.2008 року, №28/2008ЛФ від 12.03.2008 року та №71/2008ЛФ від 18.06.2008 року. Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 02 квітня 2012 року у справі №2-851/11 позов [PERSON] до Кредитної спілки «Либідь» про стягнення суми депозитних вкладів задоволено частково. Вирішено стягнути на його користь 12815,75грн - заборгованості по депозитних вкладах, 6193,85 грн - нарахованих відсотків, 2257,13 грн - відшкодування збитків, у зв`язку з інфляцією, 2686,80 грн - пені, а всього 23953,53 грн. Даним рішенням суду встановлено факт наявності заборгованості у кредитної спілки «Либідь» перед позивачем по договорах про внесення депозитного вкладу №156/08 від 11.01.2008, №28/2008ЛФ від 12.03.2008, №71/2008ЛФ від 18.06.2008 в розмірі 23953,53 грн. Рішення суду набрало законної сили 13.04.2012 року. Заочним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 25 червня 2019 року у справі № 461/2040/19 стягнуто з кредитної спілки «Либідь» на користь [PERSON] пеню за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у розмірі 307 195,13 грн липень - вересень 2018 року (а.с. 6). З матеріалів справи вбачається, що 22.04.2021 року головним державним виконавцем ВДВС Голосіївського районного управління юстиції в м. Києві Проц В.С. відкрито виконавче провадження №65223100 про примусове виконання виконавчого листа № 461/2049/19, виданого 14.04.2021 Галицьким районним судом м. Львова, про стягнення з КС «Либідь» на користь [PERSON] заборгованості у розмірі 307195,13 грн (а.с. 8). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Після ухвалення рішення про стягнення депозитного вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих (договірних) правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Схожий за змістом правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, де Велика Палата вказала, що за змістом ст.ст.546,549,550 ЦК України неустойка (пеня) за своєю правовою природою є додатковим (акцесорним) способом забезпечення виконання зобов`язань і, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання, а відтак може нараховуватися лише в межах погодженого сторонами строку дії договору. Право кредитора нараховувати обумовлену в договорі неустойку (пеню) припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечені ч.2ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічні висновки містяться упостановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12 та від 04 липня 2018 року по справі № 310/11534/13-ц. Наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді трьох процентів річних не є санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Оскільки, грошове зобов`язання за рішенням Галицького районного суду м. Львова від 25.06.2019 року не виконується КС «Либідь», позивач має право на стягнення інфляційних втрат за весь час простроченя та 3 % річних від простроченої суми у відповідності до ст. 625 ЦК України. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем надано розрахунок інфляційних втрат за період прострочення грошового зобов`язання. Суд погоджується з таким розрахунком інфляційних втрат, відповідно до якого індекс інфляції за період з лютого 2019 р. по 01.11.2024 року становить 168,76 %. Таким чином, інфляційні нарахування становлять (сума боргу) х 168,76 % (сукупний індекс інфляції)/100% - 307195,13 грн (сума боргу) = 518422,50 грн. Таким чином, з КС «Либідь» на користь позивача підлягає стягненню 211227,27 грн інфляційних нарахувань за період з лютого 2019 р. по 01 листопада 2024 року. Приписи ст. 625 ЦК про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З огляду на викладене, позивач має право на стягнення 3 % відсотків від простроченої суми. Відповідно до наданого позивачем розрахунку 3 % річних від простроченої суми, а саме: 307195,13 грн (сума боргу) х 3 % річних х 2028 (кількість днів): 365 = 51204,80 грн 3 % річних від простроченої суми за період з 12 серпня 2019 року по 28 лютого 2025 року. Суд погоджується з наданим розрахунком, який не спростований відповідачем і, вважає за необхідне, стягнути з КС «Либідь» на користь позивача 3 % річних від простроченої суми за період з 12 серпня 2019 року по 28 лютого 2025 року в розмірі 51204 грн. Щодо стягнення упущеної вигоди суд виходить з наступного. Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п. п. 8,9 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Відповідно до п.4 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно з ч.1 ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. З змістом ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Тобто, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ особи, яке пов`язане з утиском його інтересів, як учасника певних суспільних відносин і яке виражається або у зроблених ним витратах, або у втраті чи пошкодженні його майна, або у втраті доходів, які він повинен був отримати. Під збитками мається на увазі вже понесені позивачем витрати, або витрати які необхідно понести позивачу для відновлення свого права. Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, необхідна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки особи (боржника); 2) збитків, заподіяних такою особою; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи та збитками; 4) вини особи, яка заподіяла збитки, у тому числі встановлення заходів, вжитих кредитором для одержання такої вигоди. Відповідно до ст. 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Тому звернення з вимогою про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди покладає на кредитора (позивача) обов`язок також довести реальну можливість отримання визначених ним доходів, тобто, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання. Це відповідає позиції Верховного Суду, висловленій у постанові Великої Палати від 30 травня 2018 року в справі № 750/8676/15. З точки зору закону відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди як форма цивільно-правової відповідальності застосовується з метою захисту порушених (невизнаних) цивільних прав й інтересів та полягає у відшкодуванні правопорушником вартості майнових вигод, які потерпіла особа могла б мати, якби її суб`єктивне право не було порушеним (невизнаним). Тобто, така міра відповідальності, як відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, перш за все є спрямованою на захист (відновлення) порушеного права потерпілого. При цьому позивач (кредитор) повинен довести факти вжиття ним певних заходів щодо одержання таких доходів. Слід зазначити також, що визначеною ст.22 ЦК України функцією є, передусім, компенсаційна функція, яка виходить з неприпустимості збагачення потерпілої сторони зобов`язання (кредитора) та визначає своїм завданням компенсацію кредитору дійсних негативних наслідків порушення його прав. Тобто, відновлення майнового стану кредитора за рахунок боржника має здійснюватися з розрахунку еквівалентності, співмірності між собою відшкодування та збитків. Це відповідає позиції Верховного Суду, висловленій у постанові в справі № 910/7511/20. При цьому, позивач повинен довести факт спричинення збитків, обґрунтувати їх розмір, довести безпосередній причинний зв`язок між правопорушенням та заподіянням збитків і розмір відшкодування. Отже, загальними умовами відповідальності за завдану шкоду є наявність шкоди. За відсутності цього не виникають і самі деліктні зобов`язання. Наявність шкоди і її розмір доводить потерпілий. Як вбачається з доводів позивача, внаслідок необґрунтованої відмови КС «Либідь» у поверненні грошових коштів у розмірі 307195,13 грн згідно з рішенням Галицького районного суду м. Львова від 25.06.2019 року позивач не мав можливості розмістити вказану суму коштів на відкриті вкладні (депозитні) рахунки та одержати дохід за період з 12.08.2019 року по 01.11.2024 року, в розмірі 307195,13 грн, тому зазнав збитків у виді упущеної вигоди на загальну суму 1 539 903,14 грн. Проте, позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами, що внаслідок виконання КС «Либідь» грошового зобов`язання за рішенням суду, останній міг би реально отримати дохід у розмірі 1 539 903,14 грн. Матеріалами справи встановлено, що порушення прав позивача невиплатою йому депозитного вкаду та процентів мало місце протягом 2008-2009 років. Рішення судом про стягнення належних до виплати сум, а також пені за неналежне вконання зобов`язання за умовами договорів було ухвалено в 2012 році. Рішення в справі про стягнення з відповідача пені за невиконання рішення суду в порядку ст.ст.549, 611 ЦК України мало місце в 25 червня 2019 року. З точки зору закону неустойка (пеня, штраф) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак після порушення боржником свого обов`язку неустойка виконує штрафну і компенсаційну функції. Таку ж компенсаційну функцію виконує і ст.22 ЦК україни. Обгрунтовуючи позов цій частині, позивач посилається на укладені ним договори з банками та КС, за умовами яких йому мали бути виплачені проценти і які ним розраховані виходячи з суми пені, стягнутої рішеням суду, в разі розміщення вказаної суми як вклад. В той же час, суд враховує, що деякі договори позивачем були укладені через багато років після рішення суду про стягнення заборгованості та через 2 - 4 роки після рішення суду про стягнення пені за неналежне вконання зобов`язань у порядку ст.611 ЦК України Крім того, у суду відсутні підстави вважати, що в разі отримання стягнутої суми вона була б розміщена в банківську установу з метою отримання процентів, оскільки стягнута судом сума у вказаних договорах не фігурує. Суд при цьому також зважає на те, що позивач одночасно зазначає про можливість отримання ним прибутку з вказаної суми при розміщенні її в банківську установу, та можливість використати на покращення стану здоров`я. Тобто, посилання позивача в цій частині є припущенням. Суд також вважає, що зазначаючи такі обґрунтування, позивач не зазначив, чи виконані приведеними фінансовими установами дані договори і чи нараховані на внесені ним суми проценти за ними. Відповідно до позиції Верховного Суду від 07 лютого 2023 року в справі № 905/125/20 наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є достатньою підставою для його стягнення, оскільки у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані за звичайних обставин (мають реальний, передбачуваний та очікуваний характер). Суд зауважує, що позивач, сягнувши з відповідача пеню за невиконання зобов`язаня в порядку ст.611 ЦК України, своїми діями досяг компенсаційної функції, визначеної ст.549 ЦК України, а тому її поворне стягнення відповідно до вимог ст. 22 ЦК України, суд вважає непропорційним. З урахуванням цього підстави для задоволення вимог позивача в цій частині відсутні. Щодо вимог у частині відшкодування моральної шоди, суд виходить з наступного. Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами ст. 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у порушенні права власності, у порушені нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Таким чином, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковими умовами для відшкодування шкоди є наявність таких елементів: наявність шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача; наявність вини заподіювача. Відсутність одного з зазначених елементів виключає можливість покладення відповідальності на суб`єкта. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 відповідно до Закону №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За змістом ст.319, ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 386 ЦК України визначено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Суд враховує, що рішення суду від 25 червня 2019 року про стягнення на користь позивача пені на даний час не виконано, грошові кошти позивачу не передані. Таким чином, він не набув на них права власності. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до закону в справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. При цьому, сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії (бездіяльність) спричинила моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань. Суд також звертає увагу на те, що посилання позивача на інвалідність, погіршення стану здоров`я, відсутність грошей на медикаменти є необґрунтованим. Тобто позивач не надав суду доказів зв`язку між переліченими вище обставинами і заподіянням позивачу моральної шкоди. Позивач є інвалідом II групи з дитинства, що підтверджується довідкою № 094975 від 29.05.2001 року. А тому зв`язок між невиплатою коштів та необхідністю лікування з одного боку, а також заподіяння моральної шкоди з іншого боку не пов`язані між собою. Крім цього, позивачем не доведено суду наявність сильного хвилювання, страху, психічних труднощів і страждань. Також суду не доведено, що через невиконання договору позивач тривалий час страждає на головний біль та безсоння, розгубленість. Вищезазначені доводи позивача є безпідставними і бездоказовими. Суд враховує, що права позивача, як споживача фінансових послуг, були порушені відповідачем. Його права були захищені рішеннями суду від 02 квітня 2012 року про стягнення з відповідача суми вкладу, процентів, річних та інфляційних втрат, а також рішенням суду від 25 червня 2019 року про стягнення пені, невиконання якого є предметом спору в даній справі. З інформації, отриманої з Єдиного державного реєстру судових рішень та Авоматизованої системи документообігу суду «Д-3» вбачається, що лише провадженні Голосіївського районного суу м.Києва наявна певна кількість справ за звернення позивача, в кожній з яких ним заявлялися вимоги про відшкодування моральної шкоди в одному і тому розмірі - 977 531, 00 грн., які обгрунтовувалися одними підставами, однак з посиланням на різні норми права. При цьому вбачається, що така вимога позивача неодноразово задовольнялася. Тобто вимога позивача про відшкодування моральної шкоди відповідно до вказаних обставин була вирішена судами неодноразово. Суд також звертає увагу на те, що посилання позивача на інвалідність, погіршення стану здоров`я, відсутність грошей на медикаменти є необґрунтованим. Тобто позивач не надав суду доказів зв`язку між переліченими вище обставинами і заподіянням позивачу моральної шкоди. Частиною 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених ст. 3 ЦК України, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди необхідно відмовити. За змістом ст. ст. 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до КС «Либідь» підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача КС «Либідь» підлягають стягненню в дохід держави понесені судові витрати в розмірі 2 624,32 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial