Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про визначення місця проживання дитини та визначення порядку участі матері у вихованні дитини. На підставу своїх вимог посилається на те, що 18.07.2019 між ним та відповідачкою було укладено шлюб, а [INFO] у них народилась спільна дитина син [PERSON] . На початку повномасштабного вторгнення росії в Україну він у березні 2022 року відправив дружину та сина в більш безпечне місце в м. Золочів Львівської області. Перебуваючи там, у квітні 2022 року відповідач повідомила, що не має наміру повертатись і хоче розлучитись. Рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 21.03.2023 їх шлюб було розірвано. Після розлучення син постійно проживає з матір`ю, відповідач постійно перешкоджає його спілкуванню з сином, постійно наражає дитину на небезпеку шляхом залишення сина одного, без нагляду за ним дорослих на тривалий час, ігнорує повітряні тривоги, не відвідуючи укриття. Крім того, за час їх проживання відповідач показала себе психічно не врівноваженою особою, з постійними нервовими зривами, регулярно приймала заспокійливі препарати. Позивач вважає, що таким чином відповідач завдає шкоди здоров`ю дитини та порушує права та інтереси позивача як батька, а тому він просить визначити місце проживання сина з ним. В судовому засіданні позивач позов підтримав повністю. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що на даний час за для безпеки дитини відповідач разом з сином виїхала за кордон, в безпечне місце, тому посилання позивача на те, що відповідач постійно наражає дитину на небезпеку шляхом залишення сина одного, без нагляду за ним дорослих на тривалий час, ігнорує повітряні тривоги, не відвідуючи укриття є безпідставними. Представник третьої особи - служби у\~справах дітей\~Тальнівської міської\~ради в судовому засіданні Кравчук Н.В. пояснила, що висновок щодо вирішення спору про визначення місця проживання дитини видати неможливо з тих підстав, що мати з дитиною перебувають за кордоном. Представник третьої особи - служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації звернувся до суду із заявою про слухання справи без їх участі. Також від третьої особи на адресу суду надійшло повідомлення про те, що Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування не вбачає правових підстав для надання висновку, оскільки дитина з матір`ю на території Святошинського району міста Києва не проживають. Суд, вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази, надані по справі, приходить до висновку про те, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного: В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] . Згідно з рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 21.03.2023 р. (справа №704/1141/22) шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно з повідомленням КНП «Тальнівська багатопрофільна лікарня» Тальнівської міської лікарні №569-с від 11.07.2024 [PERSON] на обліку у лікаря психіатра не перебуває. Дані щодо звернення за медичною допомогою до лікаря психіатра відсутні. Згідно з ч.1 ст. 161 СК України, згідно якої якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до\~ст. 5 ЦПК України\~здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо законом або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Частинами 1 та 2\~ст. 77 ЦПК України\~закріплено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 2\~\~ст. 78 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Нормами\~ст. 80 ЦПК України\~визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч. 6\~ст. 81 ЦПК України\~доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України"). В судовому засіданні встановлено, що відповідач на даний перебуває за кордоном, тому посилання позивача на те, що відповідач постійно наражає дитину на небезпеку шляхом залишення сина одного, ігнорування повітряних тривог та не відвідування укриття є необґрунтованими. Також судом встановлено, що відповідач не перебуває на обліку у лікаря психіатра, тому посилання позивача на її психічне здоров`я, як на підставу визначення місця проживання дитини з батьком, також є необґрунтованими. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивач не надав жодного належного та допустимого доказу вчинення відповідачем, як матір`ю дитини дій, що можуть наражати дитину на небезпеку, зашкодити її здоров`ю та розвитку, а також не довів інших обставин, що унеможливлюють подальше перебування дитини з матір`ю, тому суд вважає, що наведені позивачем доводи ґрунтуються виключно на його припущеннях, тому позов задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed