Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-27 00:00:00

Позивач через свого представника адвоката Зіменко О.В. звернулась до суду із позовними вимогами про визначення додаткового строку для прийняття спадщини та встановлення факту, що має юридичне значення. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [INFO] померла [PERSON] , про що 14.12.2020 Вільнянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ПС МУ МЮ (м.Дніпро) складено актовий запис про смерть за №815. Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно у вигляді частки житлового будинку [ADDRESS] , земельної ділянки площею 0.0702 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . 21.02.2024 за заявою позивачки [PERSON] у приватного нотаріуса Чепець\~О. С. Запорізького районного нотаріального округу заведено спадкову справу за №28/2024 після смерті [PERSON] , Постановою приватного нотаріуса від 01.07.2024 №538/02-31 [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої [INFO] [PERSON] у зв`язку із пропуском 6-ти місячного строку для прийняття спадщини. На час смерті спадкодавця разом із нею був зареєстрований син [PERSON] , [INFO] . Обставини звернення до суду обумовлені тим, що померла [INFO] [PERSON] є троюрідною бабусею позивачки. Позивачка єдина особа, яка здійснювала догляд за [PERSON] , здійснила її поховання. Син спадкодавця, [PERSON] 1954 року народження, був інвалідом з дитинства. Відповідно до довідки серії 58 Ш №633472 [PERSON] 19.01.1967 року визнаний інвалідом ІІ групи, причина інвалідності інвалід з дитинства, непрацездатний. Відповідно до посвідчення № [NUMBER] , виданого УСЗН Вільнянського району Запорізької області, [PERSON] 1954 р.н. мав право на виплату пенсії по інвалідності. Відповідно до паспорта громадянина України (старого зразка УССР) [PERSON] народився [INFO] у с.Зелене Вільнянського району Запорізької області, та йому присвоєно код платника податків - РНОКПП [NUMBER] . Відповідно до військового квитка [PERSON] [INFO] , військовому обліку не підлягає. Відповідно до виписки із протоколу №346 від 28.04.1968 [PERSON] є інвалідом, має діагноз імбецил, підлягав переміщенню до дитячого будинку, у зв`язку із хворобою. Обставини відсутності [PERSON] за місцем реєстрації по [ADDRESS] на час смерті спадкодавця пояснюються тим, що [PERSON] 1954 р.н., був хворою людиною, не мав змоги розмовляти, не розумів що відбувається навколо нього, та у 1999 році пішов з домоволодіння та не повернувся. З даного приводу його мати [PERSON] зверталась до Вільнянського відділення поліції. Довідкою №36/582 від 23.01.2006 повідомлено, що у 1999 року [PERSON] зверталась до Вільнянського РВ УМВС України в Запорізькій області з приводу факту безвісно відсутнього сина [PERSON] , 1954 р.н., місце знаходження якого невідоме. Довідкою №19/01.07 Вільнянське відділення поліції повідомило, що [PERSON] , 1932 р.н., мешкає за адресою [ADDRESS] , дійсно зверталась в 1999\~році до Вільнянського ВР УМВС за фактом безвісно відсутнього сина [PERSON] 1954 р.н., місцезнаходження якого залишається невідомим. Листом від 08.04.2024 за №3530/74-2024 повідомлено, що за обліками НПУ [PERSON] , 1954 р.н. як особа безвісно зникла не значиться. До 2008 року облік реєстрації заяв та повідомлень громадян здійснювався у паперовому вигляді у журналах обліку, які наразі знищено, тому перевірити запитувану інформацію неможливо. Відповідно до довідки від 16.02.2009 за №1004 та акту обстеження житлово-побутових умов від 07.12.2018 [PERSON] 1932 р.н., проживає за адресою [ADDRESS] одна. [PERSON] з 1999 року в будинку не проживає, місцезнаходження його невідоме. Інші родичі відсутні. За життя 12.10.2004 [PERSON] склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Сиротенком Г.О, на ім`я [PERSON] , [INFO] . Позивачці відомо, що [PERSON] мешкала у російській федерації у м.Санкт- Петербург. За змістом заповіту [PERSON] заповіла [PERSON] 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] та присадибну земельну ділянку площею 0.0702 га. Маючи на руках копію заповіту, позивачка направила на ім`я [PERSON] лист повідомлення про смерть [PERSON] , проте лист повернувся із відміткою про неотримання. Місцезнаходження [PERSON] та її контактні дані для позивача залишаються невідомими. Інша 1/2 частина житлового будинку [ADDRESS] відповідно до договору дарування, укладеного 23.11.1965, належить [PERSON] , який доводився братом [PERSON] , та остання подарувала [PERSON] , в інтересах якого діяла [PERSON] (на підставі довіреності, посвідченої Молодіжною селищною радою м.Кіровська Мурманської області 10.10.1965 за №328.) частини недобудованого житлового будинку [ADDRESS] . Договір дарування зареєстровано Червоноармійською державною нотаріальною конторою за реєстровим №1307. Право власності [PERSON] на частини житлового будинку [ADDRESS] , зареєстровано Запорізьким міжміським БТІ 08.02.1071, запис у реєстровій книзі за №12 за №1566. При цьому, [PERSON] мешкав у російській федерації, жодного разу у домоволодінні не з`являвся, його доля, цивільний стан та вік (живий чи ні, чи були спадкоємці) невідомі. У подальшому, у зв`язку із впорядкуванням нумерації будинків та вулиць, житловому будинку померлої [PERSON] присвоєно поштову адресу буд. [ADDRESS] . Відповідно до договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки, 16.05.1963 [PERSON] надано у користування земельну ділянку площею 700\~кв.м за адресою: ділянка [ADDRESS] . Саме вказаний договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки від 16.05.1963 став підставою для подальшого оформлення [PERSON] . Державного акту на право приватної власності на землю, стосовно земельної ділянки площею 0.0702 га, розташованої за адресою [ADDRESS] . Акт видано Вільнянською міською радою 21.04.2000, зареєстровано у книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №977. Після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , позивач вживала заходів щодо розшуку її спадкоємиці за заповітом у м.Санкт-Петербург російської федерації. Після введення в Україні воєнного стану позивач виїхала до іншої держави Нідерланди, де склала заяву про прийняття спадщини за законом та довіреність на ім`я [PERSON] для представлення інтересів. Таким чином, спадкоємці, окрім позивача, відсутні. Тихоновська [PERSON] здійснила поховання [PERSON] , доглядала її до смерті, прийняла спадщину фактичним управлінням спадковим майном. Всі ці причини позивач вважає поважними для пропуску строку для прийняття спадщини. У судовому засідання представник позивача позовні вимоги підтримала, наполягала на задоволенні позовних вимог. Представник відповідача - виконавчого комітету Вільнянської міської ради Запорізької області Кошарний Є. Є. щодо задоволення позовних вимог не заперечував. Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. [INFO] померла [PERSON] , про що 14.12.2020 Вільнянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ПС МУ МЮ (м.Дніпро) складено актовий запис про смерть за №815. Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно у вигляді частки житлового будинку [ADDRESS] , земельної ділянки площею 0.0702 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . 21.02.2024 за заявою позивачки [PERSON] у приватного нотаріуса Запорізького районного нотаріального округу Чепець\~О. С. заведено спадкову справу за №28/2024 після смерті [PERSON] , Постановою приватного нотаріуса від 01.07.2024 за №538/02-31 [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої [INFO] [PERSON] у зв`язку із пропуском 6-ти місячного строку для прийняття спадщини, на час смерті спадкодавця разом із нею був зареєстрований син [PERSON] , [INFO] . Позивачка єдина особа, яка здійснювала догляд за [PERSON] , здійснила її поховання. Інші спадкоємці відсутні. Син спадкодавця, [PERSON] 1954 року народження, відповідно до довідки серії 58 Ш №633472 19.01.1967 визнаний інвалідом ІІ групи, причина інвалідності інвалід з дитинства, непрацездатний. Відповідно до довідки №36/582 від 23.01.2006 повідомлено, що у 1999 року [PERSON] зверталась до Вільнянського РВ УМВС України в Запорізькій області з приводу факту безвісно відсутнього сина [PERSON] , 1954\~р.н., місце знаходження якого невідоме. Довідкою №19/01.07 Вільнянське відділення поліції повідомило, що [PERSON] , 1932 р.н., мешкає за адресою [ADDRESS] , дійсно зверталась у 1999\~році до Вільнянського ВР УМВС за фактом безвісно відсутнього сина [PERSON] 1954 р.н., місцезнаходження якого залишається невідомим. Листом від 08.04.2024 за №3530/74-2024 повідомлено, що за обліками НПУ [PERSON] , 1954 р.н. як особа безвісно зникла не значиться. До 2008\~року облік реєстрації заяв та повідомлень громадян здійснювався у паперовому вигляді у журналах обліку, які наразі знищено, тому перевірити запитувану інформацію неможливо. Відповідно до довідки від 16.02.2009 за №1004 та акту обстеження житлово-побутових умов від 0712.2018, [PERSON] 1932 р.н., проживає за адресою [ADDRESS] одна. [PERSON] з 1999 року в будинку не проживає, місцезнаходження його невідоме. За час життя 12.10.2004 [PERSON] склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Сиротенком Г.О, на ім`я [PERSON] , [INFO] . Позивачці відомо, що [PERSON] мешкала у російській федерації у м.Санкт- Петербург. Була давньою знайомою [PERSON] . За змістом заповіту, [PERSON] заповіла [PERSON] 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] та присадибну земельну ділянку площею 0.0702 га. Маючи на руках копію заповіту, позивачка направила на ім`я [PERSON] лист повідомлення про смерть [PERSON] , проте лист повернувся із відміткою про неотримання. Місцезнаходження [PERSON] та її контактні дані для позивача залишаються невідомими. Інша 1/2 частина житлового будинку [ADDRESS] , відповідно до договору дарування, укладеного 23.11.1965, належить [PERSON] , який доводився братом [PERSON] , та остання подарувала [PERSON] , в інтересах якого діяла [PERSON] (на підставі довіреності, посвідченої Молодіжною селищною радою м.Кіровська Мурманської області 10.10.1965 за №328.) частини недобудованого житлового будинку [ADDRESS] . Договір дарування зареєстровано Червоноармійською державною нотаріальною конторою за реєстровим №1307. Право власності [PERSON] на частини житлового будинку [ADDRESS] зареєстровано Запорізьким міжміським БТІ 08.02.1971, запис у реєстровій книзі за №12 за №1566. Відповідно до договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки, 16.05.1963 [PERSON] надано у користування земельну ділянку площею 700\~кв.м, за адресою: [ADDRESS] . Саме вказаний договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки від 16.05.1963 став підставою для подальшого оформлення [PERSON] . Державного акту на право приватної власності на землю, стосовно земельної ділянки площею 0.0702 га, розташованої за адресою [ADDRESS] . Акт видано Вільнянською міською радою 21.04.2000, зареєстровано у книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №977. Після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , позивач вживала заходів щодо розшуку її спадкоємиці за заповітом у м.Санкт-Петербург російської федерації. Після введення в Україні воєнного стану позивач виїхала до іншої держави Нідерланди, де склала заяву про прийняття спадщини за законом та довіреність на ім`я [PERSON] для представлення інтересів. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона була сусідкою із [PERSON] з 2005 року, тоді син [PERSON] вже був зниклим. Позивачка постійно приходила до [PERSON] , допомагала їй по господарству, приносила продукти харчування. [PERSON] також ходила до [PERSON] . Ніяких інших родичів [PERSON] свідок не бачила. [PERSON] постійно шукала сина, який зник. Після її смерті поховання здійснювала позивачка. Свідок [PERSON] пояснила, що вона є подругою дитинства позивачки, у [PERSON] завжди були гарні відносини із [PERSON] , інших родичів [PERSON] ніколи свідок не бачила, їй відомо, що у бабусі був син, який зник безвісті. Похованням [PERSON] займалася [PERSON] . Свідок [PERSON] пояснив, що він товаришував із позивачкою та її чоловіком [PERSON] . Свідку відомо, що [PERSON] постійно допомагала бабусі, готувала їй їсти, прибирала у дворі, і бабуся ходила до [PERSON] в гості. [PERSON] відомо, що бабуся [PERSON] померла, однак на похованні він присутнім не був. [PERSON] та [PERSON] бачив на подвір`ї у [PERSON] . Свідок [PERSON] пояснила, що позивачка є її близькою подругою з дитинства. Раніше свідок також проживала по [ADDRESS] ,тому й [PERSON] знає із дитинства. У [PERSON] був син, якій потім зник безвісти, а також була племінниця [PERSON] , на яку [PERSON] склала заповіт. Позивачка намагалася зв`язатися із [PERSON] та повідомити їй про смерть [PERSON] , однак спроби були безрезультатними. Похованням [PERSON] займалася позивачка [PERSON] . Таким чином, спадкоємці окрім позивача відсутні. Тихоновська [PERSON] здійснила поховання [PERSON] ,, доглядала її до смерті, прийняла спадщину фактичним управлінням спадковим майном. Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини, згідно з ч.3 ст.1223 ЦК України. Відповідно до положень ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народженні живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст.ст. 1220-1221, 1223 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою, і саме з нього виникає право на спадкування, а місцем відкриття - є останнє місце проживання спадкодавця. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або ілюзорних прав, а прав практичних та ефективних (п. 24 рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справі «Ейрі»; п. 32 рішення ЄСПЛ від 30.05.2013 у справі «Наталія Михайленко проти України»). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (п. 32 рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства»). «Законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (рішення у справі «Копецький проти Словаччини»). Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. У рішеннях Європейського суду з прав людини «Спадея і Скалабріно проти Італії» від 1 вересня 1995 року (справа № 12868/87) та «Іммобільяре Саффі проти Італії» від 28 липня 1999 року (справа № 22774/93) зазначено, що втручання у право власності допустиме лише тоді, коли воно переслідує легітимну мету в суспільних інтересах. Але, окрім того, втручання, особливо коли воно має розглядатися в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має забезпечити «справедливу рівність» між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав людини. Має бути розумне співвідношення між засобами, що використовуються, і поставленою метою. У відповідності до вимог ст.1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила ч. 3 ст. 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними. Законодавчо передбачено, що якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви, що в повній мірі кореспондується з постановою нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, отже, позивач вправі звернутись до суду з позовом для визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (ч.2 ст.1272 ЦК України), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини, відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. За наявності у спадковій справі заяви спадкоємця про відмову від права на спадщину його вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини задоволенню не підлягають. Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. Відповідно до постанови ВС/КЦС №681/203/17-ц від 17.10.2018, факт пропуску строку для прийняття спадщини не є підставою для усунення від спадкування, тому змушені звернутись до суду. Щодо факту реєстрації місця проживання [PERSON] разом із померлою [INFO] [PERSON] , суд зазначає таке. Відповідно до вимог ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~статтею 1270\~цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Разом із тим, як вказано вище, [PERSON] був інвалідом, не розумів значення своїх дій та не був здатний ними керувати, та з 1999 року значився як безвісно зникла особа. Станом на 11.12.2020 [PERSON] не проживав разом із спадкодавцем [PERSON] , отже не є таким, що прийняв спадщину. При цьому [PERSON] є сином померлої [INFO] [PERSON] , а позивач [PERSON] доводиться померлій троюрідною онукою. Відповідно до\~ст.1258\~ЦК України,\~спадкоємці за\~законом одержують\~право на\~спадкування почергово.\~ Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених\~статтею 1259\~цього Кодексу. У відповідності до вимог ч.ч.1,6 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Згідно з пп. 4.10 п. 4 гл. 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем. Отже, законодавець в даному випадку висунув вимогу про обов`язковість постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщину у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику у справах про спадкування №7 від 30.05.2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю. У п. 23 вищевказаної Постанови вказано, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. З огляду на викладене, виходячи з інтересів особи щодо захисту права позивача на спадкування, зважаючи на те, що позивачка немає іншої можливості, окрім як в судовому порядку, встановити факт постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним способом захисту невизнаного права є звернення до суду. За встановлених обставин суд приходить до висновку про задоволення позову . Враховуючи те, що представник позивача не наполягав на стягненні судових витрат з відповідача, судові витрати слід залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: approved