Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-17 00:00:00

05.08.2021 до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , згідно вимог якої позивач просить суд: - визнати неукладеним Договір позики від 23 травня 2020 року, що підписаний між [PERSON] та [PERSON] на загальну суму 15 000 000,00 гри. - визнати неукладеним Договір позики від 23 травня 2020 року, що підписаний між [PERSON] та [PERSON] на загальну суму 15 000 000,00 грн. Мотивуючи позовну заяву [PERSON] вказує, що 23 травня 2020 року між [PERSON] , що виступає кредитором та [PERSON] , що вступає боржником, було укладено Договір позики (надалі - Договір позики № 2) на загальну суму 15 000 000.00 грн (п`ятнадцять мільйонів гривень 00 копійок) зі строком звернення повної суми позики у строк не пізніше ніж 20 травня 2021 року. 23 травня 2020 року між [PERSON] , що виступає кредитором та [PERSON] , що виступає і боржником, було укладено Договір позики (надалі - Договір позики № 2) на загальну суму 5 000 000.00 грн (п`ятнадцять мільйонів гривень 00 копійок) зі строком повернення повної суми позики у строк не пізніше ніж 20 травня 2021 року. В подальшому, 23 травня 2020 року між [PERSON] , [PERSON] , який діє на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горбаль Наталією Олександрівною, [INFO] за реєстраційним № 222, який діє від імені [PERSON] (Іпотекодавець) та [PERSON] (Іпотекодавець) уклали Договір іпотеки (надалі - Договір іпотеки 1 ) відповідно до якого на умовах, визначених цим Договором, для забезпечення виконання умов та зобов`язань за Договором позики, укладеним 23 травня 2020 року між Іпотекодержателем ( [PERSON] ) та [PERSON] (Боржник) на загальну суму 15 000 000 (п`ятнадцять мільйонів) гривень 00 копійок, зі строком повернення повної суми позики у строк не пізніше ніж 20 травня 2021 року включно, Іпотекодавці, як майнові поручителі, передають в іпотеку Іпотекодержателю нерухоме майно (надалі - Предмет іпотеки), а саме: 1. Нежилі приміщення (в літ. А) загальною площею 318,90 кв.м. по [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1186476580000; 2. Нежилі приміщення (в літ. А) загальною площею 642,60 кв.м. по [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1186484580000; 3. Нежилі приміщення, загальною площею 803,4 кв.м., що складаються з будівлі гаражу на 25 легкових автомобілів (літера М) площею 509,10 кв.м. та адміністративно- бутового корпусу (літера К) площею 294.30 кв.м.. крім того споруди відкритої стоянки на 100 вантажних автомобілів (літера І) по [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1186495580000. В подальшому, у той же день, 23 травня 2020 року між [PERSON] (Відповідач - 2/1потекодержатель) та [PERSON] Відповідач - 3), який діє на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горбаль Наталією Олександрівною, 23 травня 2020 оку за реєстраційним № 222. який діє від імені [PERSON] (Іпотекодавець) укладено Договір іпотеки (надалі - Договір іпотеки 2) відповідно до якого на умовах, означених цим Договором, для забезпечення виконання умов та зобов`язань за Договором позики, укладеним 26 травня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] (Боржник) на загальну суму ) на загальну суму 15 000 000 (п`ятнадцять мільйонів) гривень 00 копійок, зі строком повернення повної суми Позики у строк не пізніше наж 20 травня 2021 року включно, Іпотекодавець передає Іпотекодержателю нерухоме майно надалі - Предмет іпотеки), а саме: 1. Житловий будинок з житловою площею 42.60 кв. м.. що складається з житлового будинку (літ. А), сараю (літ. Б), сараю (літ. Д). сараю з погребом (літ. В) вбиралень (літ. Г. літ.Е), спорудження 1-3, по [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1193455380000. 2. Земельна ділянка площею 0.0537 га, кадастровий номер 8000000000:82:143:0034. цільове призначення: для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, по [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1193343880000. 3. Машиномісце [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1202137480000. 4. Машиномісце [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1202106680000. 26 травня 2020 року між [PERSON] (Відповідач - 1/Іпотекодержатель) та [PERSON] (Відповідач - 3), який діє на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горбаль Наталією Олександрівною. 23 травня 2020 року за реєстраційним № 222, який діє від імені [PERSON] (Іпотекодавець) укладено Договір іпотеки (надалі - Договір іпотеки 3) відповідно до якого на умовах, визначених цим Договором, для забезпечення виконання умов та зобов`язань за Договором позики, укладеним 26 травня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] (Боржник) на загальну суму ) на загальну суму 15 000 000 (п`ятнадцять мільйонів) гривень 00 копійок, зі строком повернення повної суми Позики у строк не пізніше ніж 20 травня 2021 року включно. Іпотекодавець передає Іпотекодержателю нерухоме майно(надалі - Предмет іпотеки), а саме: 1. Житловий будинок з житловою 31,40 кв.м.. що складається з: житлового будинку (літ. А), а також споруд: сараю (літ. В), вбиральні (літ. Б), по [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна1193471180000. 2. Земельна ділянка площею 0.0359 га, кадастровий номер 00000000:82:143:0035, цільове призначення: для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, по [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1193281980000. Однак, [PERSON] вважає, що Договір позики № 1 та Договір позики № 2 є укладеними, оскільки грошові кошти за такими договорами позики не передавались, що обґрунтовуємо нижчевикладеними. Позивач вказує, що Договір позики № 1 та Договір позики № 2 є штучно створені, включно з метою передання [PERSON] в іпотеку та заборони позивачеві на власний розсуд розпоряджатися належним йому майном, аби в подальшому позбавити [PERSON] права власності на його нерухоме майно, шляхом звернення стягнення на предмети іпотеки. Позивач наголошує на тому, що за Договір позики № 1 та Договір позики № 2 є неукладеними, оскільки грошові кошти на даними договорами не передавались. Вказані обставини в сукупності свідчать про неукладеність оспорюваних договорів, що і послугувало підставою для звернення до суду. 20.09.2021 ухвалою суду було відкрито провадження, в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 23.10.2021 до суду надійшов відзив [PERSON] , в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, вказуючи на те, що договори позики не порушують права та законні інтереси позивача, а вимога про визнання договорів неукладеними є неефективним способом захисту прав та інтересів. Також, у відзиві представник зазначив, що факт отримання грошових коштів за договорами позики підтверджується письмовою формою зазначених договорів. 11.11.2021 ухвалою суду розгляд справи №757/42296/21-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договорів позики неукладеними призначено за правилами загального позовного провадження, у підготовчому судовому засіданні. 11.11.2021 ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання позивача про витребування доказів у справі. 14.02.2022 до суду надійшла відповідь представника позивача на відзив, в якій остання наполягала на задоволення позовних вимог та просила задовольнити позовні вимоги. 23.02.2022 до суду надійшли заперечення [PERSON] на відповідь на відзив на позовну заяву, в яких представник наполягав на доводах, викладених у відзиві, та просив відмовити у задоволенні позовних вимог. 23.02.2022 до суду надійшло клопотання [PERSON] про закриття провадження у справі. 09.08.2022 ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. 24.01.2023 до суду надійшли заперечення позивача проти клопотання про закриття провадження у справі. 24.01.2023 ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання [PERSON] про закриття провадження у справі. 06.07.2023 року ухвалою суду було зупинено провадження - до набрання законної сили судового рішення Обухівського районного суду Київської області від 23.03.2023, у справі № 372/2342/21. 04.11.2024 від представника відповідача [PERSON] - адвоката Противень С.Л. було подано клопотання про відновлення провадження у справі, у зв`язку з тим, що постановою Київського апеляційного суду від 20.08.2024 залишено в силі рішення Обухівського районного суду Київської області від 23.03.2023 у справі 372/2342/21. 05.11.2024 ухвалою суду відновлено провадженні у справі. Ухвалою суду від 18.12.2024 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. 17.02.2025 до суду надійшла заява представника відповідача [PERSON] про розгляд справи без участі представника, просив у задоволенні позовних вимог відмовити. 18.02.2025 до суду надійшла заява про розгляд справи без участі представника позивача, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. У відповідності до ч.1 ст. 223 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних в ній даних та у відсутність нез`явившихся осіб. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві, з урахуванням обставин викладених у відзиві на позов, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі рішення. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Вказані принципи знайшли своє втілення і в нормах цивільного процесуального законодавства, а саме ст. ст. 2, 12, 13 ЦК України. Судовим розглядом встановлено, що 23 травня 2020 року між [PERSON] , що виступає кредитором та [PERSON] , що вступає боржником, було укладено оспорюваний Договір позики (надалі - Договір позики № 2) на загальну суму 15 000 000.00 грн (п`ятнадцять мільйонів гривень 00 копійок) зі строком звернення повної суми позики у строк не пізніше ніж 20 травня 2021 року. 23 травня 2020 року між [PERSON] , що виступає кредитором та [PERSON] , що виступає і боржником, було укладено оспорюваний Договір позики (надалі - Договір позики № 2) на загальну суму 5 000 000.00 грн (п`ятнадцять мільйонів гривень 00 копійок) зі строком повернення повної суми позики у строк не пізніше ніж 20 травня 2021 року. Позивач вказує, що в подальшому, 23 травня 2020 року між [PERSON] , [PERSON] , який діє на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горбаль Наталією Олександрівною, [INFO] за реєстраційним № 222, який діє від імені [PERSON] (Іпотекодавець) та [PERSON] (Іпотекодавець) уклали Договір іпотеки (надалі - Договір іпотеки 1 ) відповідно до якого на умовах, визначених цим Договором, для забезпечення виконання умов та зобов`язань за Договором позики, укладеним 23 травня 2020 року між Іпотекодержателем ( [PERSON] ) та [PERSON] (Боржник) на загальну суму 15 000 000 (п`ятнадцять мільйонів) гривень 00 копійок, зі строком повернення повної суми позики у строк не пізніше ніж 20 травня 2021 року включно, Іпотекодавці, як майнові поручителі, передають в іпотеку Іпотекодержателю нерухоме майно (надалі - Предмет іпотеки), а саме: 1. Нежилі приміщення (в літ. А) загальною площею 318,90 кв.м. по [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1186476580000; 2. Нежилі приміщення (в літ. А) загальною площею 642,60 кв.м. по [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1186484580000; 3. Нежилі приміщення, загальною площею 803,4 кв.м., що складаються з будівлі гаражу на 25 легкових автомобілів (літера М) площею 509,10 кв.м. та адміністративно- бутового корпусу (літера К) площею 294.30 кв.м.. крім того споруди відкритої стоянки на 100 вантажних автомобілів (літера І) по [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1186495580000. В подальшому, у той же день, 23 травня 2020 року між [PERSON] (Відповідач - 2/1потекодержатель) та [PERSON] Відповідач - 3), який діє на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горбаль Наталією Олександрівною, 23 травня 2020 року за реєстраційним № 222, який діє від імені [PERSON] (Іпотекодавець) укладено Договір іпотеки (надалі - Договір іпотеки 2) відповідно до якого на умовах, означених цим Договором, для забезпечення виконання умов та зобов`язань за Договором позики, укладеним 26 травня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] (Боржник) на загальну суму ) на загальну суму 15 000 000 (п`ятнадцять мільйонів) гривень 00 копійок, зі строком повернення повної суми Позики у строк не пізніше наж 20 травня 2021 року включно, Іпотекодавець передає Іпотекодержателю нерухоме майно надалі - Предмет іпотеки), а саме: 1. Житловий будинок з житловою площею 42.60 кв. м.. що складається з житлового будинку (літ. А), сараю (літ. Б), сараю (літ. Д). сараю з погребом (літ. В) вбиралень (літ. Г. літ.Е), спорудження 1-3, по [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1193455380000. 2. Земельна ділянка площею 0.0537 га, кадастровий номер 8000000000:82:143:0034. цільове призначення: для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, по [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1193343880000. 3. Машиномісце [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1202137480000. 4. Машиномісце [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1202106680000. 26 травня 2020 року між [PERSON] (Відповідач - 1/Іпотекодержатель) та [PERSON] (Відповідач - 3), який діє на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горбаль Наталією Олександрівною. 23 травня 2020 року за реєстраційним № 222, який діє від імені [PERSON] (Іпотекодавець) укладено Договір іпотеки (надалі - Договір іпотеки 3) відповідно до якого на умовах, визначених цим Договором, для забезпечення виконання умов та зобов`язань за Договором позики, укладеним 26 травня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] (Боржник) на загальну суму ) на загальну суму 15 000 000 (п`ятнадцять мільйонів) гривень 00 копійок, зі строком повернення повної суми Позики у строк не пізніше ніж 20 травня 2021 року включно. Іпотекодавець передає Іпотекодержателю нерухоме майно(надалі - Предмет іпотеки), а саме: 1. Житловий будинок з житловою 31,40 кв.м.. що складається з: житлового будинку (літ. А), а також споруд: сараю (літ. В), вбиральні (літ. Б), по [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1193471180000. 2. Земельна ділянка площею 0.0359 га, кадастровий номер 00000000:82:143:0035, цільове призначення: для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, по [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1193281980000. Проте, під час судового розгляду встановлено, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 23 березня 2023 року вказані договори іпотеки № 224, 228, 237 від 23 травня 2020 року визнано недійсними. Разом з тим, вказаним судовим рішення визнано недійсними договори дарування об`єктів нерухомості, які укладені між [PERSON] та [PERSON] , за якими останній набув право власності на об`єкти нерухомості, які були предметом іпотеки за договорами іпотеки № 224, 228, 237 від 23 травня 2020 року, які визнано недійсними та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на вищевказані об`єкти нерухомості власності та припинено права власності [PERSON] на вказані об`єкти нерухомості. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно статей 215 та 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, якій не вчинено. Отже, недійсним може бути визнаний лише укладений договір, а недодержання сторонами вимог щодо форми правочину чи порядку його укладення не може бути підставою для оспорювання такого правочину в судовому порядку, оскільки в силу закону такий правочин вважатиметься або неукладеним, або нікчемним. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Главою 5 ЦПК України визначені основні положення про докази, доказування. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. За правилами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. А відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 4 ст. 81 ЦПК України визначено, що у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. За правилами ч.ч. 1, 2 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Згідно з ч. 10 ст. 84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду. Так, зі змісту позовної заяви вбачається, що обставиною, якою позивач обґрунтовує вимоги щодо визнання Договорів позики неукладеними, є твердження позивача про те, що грошові кошти за Договорами позики не передавались, в той час як [PERSON] не надає жодних доказів на пітвердження вказаної обставини. За змістом статей 203, 215, 217 ЦК України оспорювати правочин у суді може одна зі сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша законна реалізація заінтересованою особою її прав. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, в державах, де існують апеляційні та касаційні суди, гарантії, що містяться у cm. б Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 Рішення у справі "Делкур проти Бельгії" від 17 січня 1970 року та пункт 65 Рішення у справі "Гофман проти Німеччини" від 11 жовтня 2001 року). Також, у своїй практиці Європейський суд з прав людини звертав увагу на те. що «стаття б Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективніш, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права» ( рішення від 4 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Belletv. France), Series А№ 333-В, crop. 42. пункт 36). Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. (Правова позиція Верховного суду України у справі № 6- 605цс16 від 25.05.2016 року, постанова Великої палати Верховний Суду від 18.04.2018 року 439/212/14-ц|14-75цс18, постанови Верховного Суду від 18.07.2018 року по справі № 750/2728/16-ц, провадження № 61-8888св18, від 04 липня 2018 року по справі № 462/4611/13-ц, провадження № 61-61 30свІ 8). Такий висновок суду повністю узгоджується з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 09 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Крім того, як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі Жоффер де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 року, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Так, як на одну з підстав для звернення до суду з даним позовом [PERSON] зазначає, що Договір позики № 1 та Договір позики № 2 є штучно створені, включно з метою передання майна [PERSON] в іпотеку та заборони позивачеві на власний розсуд розпоряджатися належним йому майном, аби в подальшому позбавити [PERSON] справа власності на його нерухоме майно, шляхом звернення стягнення на предмети іпотеки, проте дані доводи суд не приймає до уваги, з огляду на те, що рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 березня 2023 року № 372/2342/21, яке набрало законної сили встановлено, що таке майно позивачу не належить. За встановлених обставин, позивачем не доведено, що він має конкретний майновий інтерес в оспорюваних договорів, та як наслідок, що при укладенні оспорюваних договорів його права чи інтереси було порушено. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено обставин, викладених у позовній заяві, та, як наслідок, у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Так, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі викладеного, згідно Конституції України, ст. ст. 203, 204, 215-217, 626, 627, 628, 1046, 1047, ЦК України, ,

Outcome: dismissed