Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеною позовною заявою до відповідача, в якій просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором на загальну суму 14480,20 грн., а також судові витрати. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 13 березня 2020 року між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ» (далі за текстом - ТОВ «ЦФР») та [PERSON] було укладено кредитний договір № 8464606888 (далі за текстом Договір), згідно з умовами якого ТОВ «ЦФР» надало відповідачу кредит у сумі 8935,00 грн., включаючи витрати на страховий платіж, строком на 24 місяці, а [PERSON] отримав кредит у вказаній сумі та зобов`язався повернути кредитні кошти не пізніше 11 березня 2022 року, та за користування кредитними коштами сплатити 106,40 % річних від суми кредиту, 3,99 % щомісячних процентів від суми кредиту шляхом сплати щомісячних платежів. ТОВ «ЦФР» виконало умови вказаного кредитного договору у повному обсязі, надавши відповідачу обумовлену вказаним кредитним договором суму грошових коштів, однак відповідач не здійснив повернення кредитних коштів, а також не сплатив відсотки за користування кредитними коштами, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед ТОВ «ЦФР» за основною сумою боргу, відсотками та щомісячними процентами на загальну суму 14480,20 грн. 07 жовтня 2016 року між ТОВ «ЦФР» та АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «ТАСКОМБАНК» (далі за текстом АТ «ТАСКОМБАНК») укладено Договір про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016, згідно з умовами якого до АТ «ТАСКОМБАНК» перейшло право вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором. Відповідно до договору факторингу № НІ/11/6-Ф від 02 грудня 2021 року, укладеного між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» (далі за текстом ТОВ «ФК «ЄАПБ») та АТ «ТАСКОМБАНК», до ТОВ «ФК «ЄАПБ» перейшло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 8464606888 від 13 березня 2020 року на загальну суму заборгованості у розмірі 14480,20 грн. Враховуючи, що до позивача перейшло право грошової вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором, позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. Представниця позивача, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце судового засідання, у судове засідання не з`явилась, але до суду від неї надійшло клопотання, в якому просила суд про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити, у разі повторної неявки відповідача у судове засідання не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач про дату, час та місце судового засідання двічі поспіль повідомлявся належним чином, однак у судове засідання повторно не з`явився. Так, судом, відповідно до частини 6 статті 128 ЦПК України, надсилалися судові повістки про виклик до суду за адресою місця проживання відповідача, зареєстрованою у встановленому законом порядку, однак, згідно з поштовим конвертами з судовими повістками, що повернулись до суду з довідкою відділення «Укрпошти» з позначкою «адресат відсутній за вказаною адресою», свідчить про неможливість вручення відповідачу судової повістки, та відповідно до частини 8 статті 128 ЦПК України, в такому випадку вважається, що судовий виклик вручено відповідачу належним чином. Клопотання про розгляд справи за його відсутності, відзив до суду не подав, про причини неявки у судове засідання суд не повідомив. У постанові Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 757/15603/19 наведено позицію, що у разі якщо судове рішення про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернено поштою у зв`язку з посиланням, зокрема на відсутність за вказаною адресою, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії, а повістка вважається врученою в день проставлення у поштовому повідомленні відповідної відмітки. Суд, також, враховує, що складовим елементом права на справедливе судочинство є судовий розгляд справи упродовж розумного строку (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) від 04 листопада 1950 року та рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Світлана Науменко проти України» від 09 листопада 2004 року, пункт 86; «Странніков проти України» від 03 травня 2005 року, пункт 40; «Лещенко і Толюпа проти України» та «Смирнова проти України» від 08 листопада 2005 року, пункт 54, «Антоненков та інші проти України» від 22 листопада 2005 року, пункт 41). Суд зазначає, що відповідно до вимог частини 1 статті 44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Також, у рішенні ЄСПЛ у справі «Тойшлер проти Германії» від 04 жовтня 2001 року наголошено, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів. Отже, відповідач зобов`язаний добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. З матеріалів справи не вбачається, що відповідач надавав суду доказів неможливості прибути в судове засідання. Суд враховує строки розгляду справи, передбачені законом, дві поспіль неявки відповідача в судове засідання без поважних причин, а також не встановлення наявності поважних причин для неявки. Також, судом вжито всіх можливих заходів для повідомлення відповідача про розгляд справи, забезпечено всі процесуальні права у спосіб, передбачений ЦПК України. Виходячи з вищезазначеної практики ЄСПЛ, беручи до уваги дві неявки відповідача в судове засідання, суд вважає можливим провести розгляд справи за відсутності відповідача, який з 26 січня 2023 року, тобто з моменту прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, до ухвалення даного рішення жодного разу в судове засідання не з`явився, станом розгляду справи не цікавився, тим самим своїм процесуальним обов`язком з`явитись в судове засідання за викликом, знехтував. Вирішуючи питання про проведення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідача, який не вчиняє дій щодо участі у розгляді справи. Враховуючи вказані факти, згоду представниці позивача, що викладена у поданому нею до суду клопотанні, щодо заочного розгляду справи, суд вважає за можливе, відповідно до частини 4 статті 223 ЦПК України, ухвалити рішення у справі при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, судом, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, надані докази, давши їм оцінку в сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із зобов`язального права, пов`язані з ухиленням боржника від виконання своїх обов`язків з повернення кредитних коштів кредитору, тому при вирішенні спору між сторонами слід керуватися Цивільним Кодексом України. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 13 березня 2020 року між ТОВ «ЦФР» та [PERSON] (а. с. 12, 13), відповідачем у справі, був укладений кредитний договір № 8464606888 (далі за текстом - Договір), відповідно до умов якого ТОВ «ЦФР» надало, а [PERSON] , відповідач у справі, отримав кредит у сумі 8935,00 грн., строком на 24 місяці, зобов`язавшись, відповідно до пункту 1.3. Договору, повернути кредитні кошти не пізніше 11 березня 2022 року, згідно з порядком повернення кредиту, та на умовах, передбачених в Паспорті кредиту, який є невід`ємною частиною Договору, за користування кредитними коштами сплатити 106,40 % річних від суми кредиту, 3,99 % щомісячних процентів від суми кредиту шляхом сплати щомісячних платежів у розмірі 728,85 грн. (а. с. 5-6, 7-9, 11). Відповідно до пункту 2.2. Договору вказаний Договір, Паспорт кредиту та Умови отримання фінансових кредитів ТОВ «ЦФР» (далі за текстом Умови) складають єдиний кредитний договір. Згідно з пунктом 2.1. Договору всі інші умови кредитного договору викладені в Паспорті кредиту та в Умовах, які розміщені на сайті ТОВ «ЦФР»: https://kreditmarket.ua/, та з якими відповідач ознайомився до укладення Договору та до яких приєднався, підписавши власноруч цей Договір. Згідно з пунктом 8. Паспорту кредиту відповідач підтвердив отримання та ознайомлення з інформацією та умовами кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, надані виходячи із обраних ним умов кредитування, отримання ним всіх пояснень, необхідних для забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до його потреб та фінансової ситуації, зокрема шляхом роз`яснення наведеної інформації, в тому числі суттєвих характеристик запропонованих послуг та певних наслідків, які вони можуть бути для нього, в тому числі в разі невиконання ним зобов`язань за таким Договором. Відповідно до графіку платежів, визначеному у пункті 6. Паспорту кредиту, укладеного між ТОВ «ЦФР» та [PERSON] , відповідачем у справі, орієнтовна сукупна вартість кредиту склала 17492,32 грн., з якої: сума повернення кредиту - 8935,00 грн., сума річних процентів 1,08 грн., сума щомісячних процентів 8556,24 грн. (а. с. 8). Статтею 11 ЦК України встановлено, що договори та інші правочини є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частин 1, 2 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За змістом частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Положеннями частини 1 статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Положеннями статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції (оферти) однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Судом встановлено, що між [PERSON] , відповідачем у справі, та ТОВ «ЦФР» виникли зобов`язальні правовідносини, в тому числі і ті, що витікають з вказаного кредитного договору. Вказаним кредитним договором передбачено порядок та умови отримання кредиту, погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків, нарахованих за користування кредитними коштами, а також пені. [PERSON] , відповідач у справі, підписавши вказаний кредитний договір, надав згоду на отримання та повернення кредиту і сплату відсотків за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановленими вказаним договором. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Згідно з частиною 1 статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до частини 1 статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Згідно з умовами договору про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016 від 07 жовтня 2016 року, укладеного між ТОВ «ЦФР» та АТ «ТАСКОМБАНК» (а. с. 26-27, 28), ТОВ «ЦФР» передало (відступило) АТ «ТАСКОМБАНК» за плату належні йому права вимоги до боржників, в тому числі, право грошової вимоги до [PERSON] , відповідача у справі, за кредитним договором № 8464606888 від 13 березня 2020 року, що підтверджується підписом [PERSON] , відповідача у справі, у повідомленні про відступлення прав вимог від 13 березня 2020 року, відповідно до якого відповідач ознайомився та погодився із тим, що відступлення прав вимоги за вищевказаним кредитним договором відбудеться на користь АТ «ТАСКОМБАНК» та визнав його кредитором за вказаним Договором (а. с. 10, 15-16). Відповідно до договору факторингу № НІ/11/6-Ф від 02 грудня 2021 року, укладеного між ТОВ «ФК «ЄАПБ» (а. с. 22, 23), позивачем у справі, та АТ «ТАСКОМБАНК», до ТОВ «ФК «ЄАПБ» перейшло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 8464606888 від 13 березня 2020 року, що також підтверджується Актом прийому-передачі Реєстру Прав Вимоги за вказаним договором факторингу (а. с. 17-19, 20). Як вбачається з витягу з Реєстру прав вимоги до Договору факторингу № НІ/11/6-Ф від 02 грудня 2021 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до [PERSON] , відповідача у справі, за кредитним договором № 8464606888 від 13 березня 2020 року на загальну суму заборгованості у розмірі 14480,20 грн., з якої: 8935,00 грн. - заборгованість за основною сумою боргу; 0,85 грн. - сума заборгованості за відсотками; 5544,35 грн. сума заборгованості за щомісячними процентами, що також підтверджується розрахунком заборгованості за вказаним кредитним договором (а. с. 14, 21). Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. У постанові Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 2-2035/11 (провадження № 61-2449св18) викладено висновок, що тлумачення статті 516, частини другої статті 517 ЦК України свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору і таке виконання є належним. Аналогічний висновок також зроблено Верховним Судом у справі № 761/1543/20, провадження № 61-10389св21 від 23 лютого 2022 року, справа № 639/86/17, провадження № 61-5039св21 від 19 січня 2022 року, справа № 554/8549/15-ц, провадження № 61-18460св20 від 14 липня 2021 року. Оскільки, позивач ТОВ «ФК «ЄАПБ» на підставі договору факторингу № НІ/11/6-Ф від 02 грудня 2021 року, набуло право вимоги за кредитним договором № 8464606888 від 13 березня 2020 року, укладеним між [PERSON] , відповідачем у справі, та первісним кредитодавцем ТОВ «ЦФР», то у позивача, як у нового кредитора, виникло право вимоги повернення кредиту та інших передбачених договором платежів, у зв`язку з неналежним виконанням позичальником [PERSON] , відповідачем у справі, взятих на себе зобов`язань шляхом стягнення заборгованості за кредитним договором. Доказів про визнання договорів про відступлення права вимоги, факторингу недійсними чи погашення боргу первісному кредитору матеріали справи не містять. Судом встановлено, що згідно з умовами кредитного договору № 8464606888 від 13 березня 2020 року, позичальник [PERSON] , відповідач у справі, зобов`язався повернути кредитні кошти, сплатити як річні, так і щомісячні проценти за користування кредитними коштами в повному обсязі у строки та на умовах, передбачених у вказаному договорі, однак не виконав умови вказаного договору. Після відступлення позивачу прав грошових вимог до відповідача, останній не здійснював платежів для погашення кредитної заборгованості на рахунок ТОВ «ЦФР», АТ «ТАСКОМБАНК». Матеріали справи не містять доказів погашення кредитної заборгованості відповідачем на рахунок ТОВ «ФК «ЄАПБ», позивача у справі. Відповідно до частин 1, 3 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Положеннями частини 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з частиною 2 статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Положеннями статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути кредитодавцеві кредиту (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому кредитодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір кредити є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Судом встановлено, що [PERSON] , відповідачем у справі, не спростовано факт укладення кредитного договору № 8464606888 від 13 березня 2020 року між ним та ТОВ «ЦФР», та отримання відповідачем коштів, внаслідок чого суд вважає укладеним кредитний договір між сторонами. Відповідно до умов укладеного між ТОВ «ЦФР» та [PERSON] , відповідачем у справі, кредитного договору № 8464606888 від 13 березня 2020 року, строк, на який надався кредит, становив 24 місяці, тобто від 13 березня 2020 року до 11 березня 2022 року. Згідно зі статтею 580 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до частини 1 статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення (стаття 612 ЦК України). Судом встановлено, що [PERSON] , відповідач у справі, кредитні кошти отримав, якими в подальшому розпорядився на власний розсуд, однак свої зобов`язання щодо повернення грошових коштів не виконав, тобто кредитні кошти не повернув. Доказів на спростування отримання кредиту у сумі 8935,00 грн., включаючи витрати на страховий платіж, [PERSON] , відповідачем у справі, суду не надано. Відповідно до Витягу з Реєстру боржників до Договору факторингу № НІ/11/6-Ф від 02 грудня 2021 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ», позивач у справі, набуло право грошової вимоги до [PERSON] , відповідача у справі, за кредитним договором № 8464606888 від 13 березня 2020 року в сумі 14480,20 грн., з якої: 8935,00 грн. - заборгованість за основною сумою боргу; 0,85 грн. - сума заборгованості за відсотками; 5544,35 грн. сума заборгованості за щомісячними процентами, що також підтверджується розрахунком заборгованості за вказаним кредитним договором (а. с. 21). Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказів, в розумінні статей 77, 78 ЦПК України, щодо неправильності розрахунку заборгованості за кредитним договором № 8464606888 від 13 березня 2020 року [PERSON] , відповідачем у справі, суду не надано, інші розрахунки заборгованості на іншу дату за вказаним кредитним договором суду також не надано, чим не виконані вимоги частини 1 статті 81 ЦПК України, тому вказаний розрахунок приймається судом як доказ у вирішенні спору. Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, надавши їм оцінку, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову ТОВ «ФК «ЄАПБ» про стягнення з [PERSON] заборгованості на загальну суму 14480,20 грн., оскільки зібрані у справі докази та їх належна оцінка доводять, що позов обґрунтований, а викладені позивачем в позовній заяві обставини знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та вони не спростовані відповідачем. У зв`язку із задоволенням позовних вимог позивача, відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені позивачем при зверненні з наявним позовом до суду, оскільки сплата судового збору підтверджена платіжною інструкцією № 32325 від 03 січня 2023 року (а. с. 1). Також, суд звертає увагу на те, що у зв`язку з недостатньою кількістю в Арцизькому районному суді Одеської області суддів (у період з липня 2017 року по вересень 2021 року кількість суддів у суді зменшилася з 5 до 1; у травні, липні 2024 року призначено 2 суддів), щодо яких мало здійснюватися автоматизований розподіл справ, навантаження на одну суддю, яка тривалий час одна замість п`яти суддів у суді здійснювала правосуддя, виходило за межі фізичних можливостей. В пункті 1.6. Європейської хартії про статус суддів (Рада Європи, 1998 року), з урахуванням положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом», зазначено, що на державу покладається обов`язок забезпечувати суддів - всіма засобами, необхідними для належного виконання їхніх завдань, і, зокрема, для розгляду справ в межах розумного періоду часу. У пункті 33, 35 Рекомендації CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам - членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухваленою Комітетом Міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 року, підкреслено, що кожна держава повинна виділяти судам достатньо ресурсів, приміщень та устаткування, щоб вони могли функціонувати відповідно до стандартів, викладених у ст. 6 Конвенції, а також, щоб судді могли ефективно працювати. Отже, у судах має працювати достатня кількість суддів та кваліфікований допоміжний персонал, тому незабезпечення належного функціонування судової системи через відсутність достатньої кількості суддів, що призвело до надмірного навантаження, яке утворилося на суддю, яка тривалий час одна замість п`яти суддів здійснювала правосуддя в Арцизькому районному суді Одеської області, унеможливило розгляд наявної справи у строки, передбачені ЦПК України.

Outcome: approved