Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-02 00:00:00

ПП «Торгівельно-логістичний центр» (далі - ПП «ТЛЦ») 06.06.2024 року через систему «Електронний суд» звернулося в Залізничний районний суд м.Львова з позовом до АТ «Міжнародний інвестиційний банк», ТОВ «Грінера Україна», [PERSON] , в якому просить перевести на ПП «Торгівельно-логістичний центр» права та обов`язки покупця нежитлового приміщення літ.Г-1 (контрольно-пропускний пункт), загальною площею 151,8 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та нежитлової будівлі літ. Г-1 (навіс), загальною площею 170,2 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за договором купівлі-продажу, який укладений 21.07.2022 року між АТ «Міжнародний інвестиційний банк» і ТОВ «Грінера Україна», [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Черник Н.С. (зареєстровано в реєстрі за №638); визнати за ПП «Торгівельно-логістичний центр» право власності на 51/100 частки будівель автостоянки КАМАЗ, а саме на нежитлове приміщення літ.Г-1 (контрольно-пропускний пункт), загальною площею 151,8 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та нежитлову будівлю літ.Г-1 (навіс) загальною площею 170,2 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Свої позовні вимоги ПП «ТЛЦ» обґрунтовує тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 26.04.2012 року, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Волинською Л.В., підприємство набуло у власність 49/100 частки будівель автостоянки КАМАЗ, загальною площею 445,0 м.кв., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (колишня адреса - [ADDRESS] . Власником іншої частки (51/100) було ПП «Едель» на підставі договору купівлі-продажу будівлі контрольно-пропускного пункту, що посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шахрай С.О., та зареєстрований в реєстрі за №104 від 17.01.2002 року і договору купівлі-продажу навісу з воротами, що посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Загвойською Н.І., та зареєстрований в реєстрі за №2016 від 06.08.2002 року. 31.05.2013 року ПП «Едель» за іпотечним договором №0006.13-СВD/PL.108 передало в іпотеку ПАТ «Міжнародний інвестиційний банк» ряд приміщень, в тому числі нежитлову будівлю (навіс з воротами) під. літ. «Г-1» площею 170,2 кв.м та нежитлове приміщення (контрольно-пропускний пункт) під літ. «Г-1» площею 151,8 кв.м. Рішенням Господарського суду Львівської області від 29.01.2018 року у справі №914/2455/17 було звернуто стягнення на заставлене майно ПП «Едель» шляхом визнання за ПАТ «Міжнародний інвестиційний банк» права власності на предмет іпотеки, в тому числі на зазначені будівлі КПП та навісу. 21.07.2022 року між АТ «Міжнародний інвестиційний банк» з однієї сторони і ТОВ «Грінера Україна» та [PERSON] з іншої сторони, було укладено договір купівлі-продажу об`єктів нерухомого майна, серед яких КПП та навіс, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Черник Н.С. та зареєстрований в реєстрі за № 638. Зі змісту зазначеного договору випливає, що ТОВ «Грінера Україна» та [PERSON] купили у рівних частках кожен (по частці) у АТ «Міжнародний інвестиційний банк» нежитлове приміщення літ. Г-1 (контрольно-пропускний пункт) по [ADDRESS] за ціною 816955 грн. та нежитлову будівлю літ. Г-1 (навіс) по [ADDRESS] за ціною 620062 грн. Позивач вважає, що він як співвласник майна, частка якого продавалась АТ «Міжнародний інвестиційний банк», мав переважне право на купівлю цієї частки за ціною, яка була оголошена для продажу. Проте, в супереч вимогам ч.2 ст. 362 ЦК України, АТ «Міжнародний інвестиційний банк» не повідомив позивача про намір продати свою частку та відчужив її ТОВ «Грінера Україна» та [PERSON] , тим самим було порушено переважне право позивача на купівлю спірного майна. 24.06.2024 року позивачем внесено на депозитний рахунок суду 1437017 грн., відповідно до вимог ч.4 ст.362 ЦК України. В подальшому позивачем було доповнено позовні вимоги вимогою про стягнення з ПП «ТЛЦ» на користь ТОВ «Грінера Україна» та [PERSON] сплачену ними за договором купівлі продажу від 21.07.2022 року (реєстраційний №638) вартість нежитлового приміщення літ.Г-1 (контрольно-пропускний пункт) загальною площею 151,8 кв.м та нежитлової будівлі літ. Г-1 (навіс) загальною площею 170,2 кв.м, за адресою: [ADDRESS] , у сумі 1437017,00 грн., шляхом їх перерахування з депозитного рахунку ТУ ДСА України у Львівській області, внесених ПП «ТЛЦ» згідно платіжної інструкції №10 від 24.06.2024 року. Ухвалою суду від 16.07.2024 прийнято до розгляду позовну заяву Приватного підприємства «Торгівельно-логістичний центр» та відкрито провадження у справі. У вказаний в ухвалі строк уповноваженим представником відповідача - АТ «Міжнародний інвестиційний банк» адвокатом Грищенком О.М. подано 24.07.2024 року до суду відзив на позовну заяву, в якому просить заявлені позовні вимоги залишити без задоволення, посилаючись на безпідставність таких. Вказує, що право власності АТ «Міжнародний інвестиційний банк» було визнано судовим рішенням, яке набрало законної сили, а тому усі подальші дії з майном (майновим комплексом), право власності на яке, за висновком суду, було набуте правомірно, вказує на добросовісність дій банку щодо реалізації прав власника. АТ «Міжнародний інвестиційний банк», як єдиний та правомочний власник нерухомого майна, не маючи будь-яких обмежень щодо свого титулу, міг вільно володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, в тому числі вчинити правочин щодо відчуження майна ТОВ «Грінера Україна» та [PERSON] , які добросовісно набули це майно. Вважає, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту (визнання права власності), що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Також стверджує, що позивачем пропущено строк позовної давності. Уповноваженим представником відповідача - ТОВ «Грінера Україна» адвокатом Гниткою Т.М. подано 21.08.2024 року суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог ПП «ТЛЦ» повністю. В обґрунтування заперечень проти позовних вимог вказує, що позивач не надав достатніх, вагомих, допустимих і належних доказів, які б з високою вірогідністю підтверджували перебування спірних будівель, які належать на даний час ТОВ «Грінера Україна» та [PERSON] , у спільній частковій власності, а відтак і не довів наявності у нього переважного права на придбання цих будівель. Крім цього, відсутня недобросовісна поведінка вказаних відповідачів при набутті права власності на будівлі «Г-1» і «Г-1», а спірні будівлі придбані ТОВ «Грінера Україна» та [PERSON] вільними від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Також представником ТОВ «Грінера Україна» подано заяву про застосування строку позовної давності до позовних вимог. У поданих відповідях на відзиви представник позивача вказує, зокрема, на те, що доводи відповідачів про відсутність у нього переважного права на придбання спірних будівель суперечать обставинам справи, оскільки припинення права спільної часткової власності можливе лише за наявності волевиявлення всіх співвласників (договори про поділ чи виділ майна), або без такого волевиявлення, проте за рішенням суду про припинення права спільної часткової власності. Однак жодного договору про поділ чи виділ майна між його співвласниками не було укладено. Не було і рішення суду, яким припинено право спільної власності сторін. Щодо вимоги про визнання права власності на спірне майно, то така вимога не заявлялась на підставі ст. 392 ЦК України, а є похідною від вимоги про переведення прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу, оскільки саме по собі переведення таких прав та обов`язків не призведе до відновлення порушених прав позивача та державної реєстрації його права власності як покупця за договором. Позивач стверджує, що заявляючи вимогу про визнання за ним права власності керувався ст. 16 ЦК України, відповідно до якої кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у спосіб зміни правовідношення (заміни сторони покупця у договорі купівлі-продажу) та у спосіб визнання права внаслідок такої зміни правовідношення. Представником ТОВ «Грінера Україна» адвокатом Гниткою Т.В. 16.09.2024 року подано заперечення, в якому стверджує, що позивачем неправильно визначено ціну позову, а на депозит суду мала бути внесена сума коштів, яка дорівнює ринковій вартості спірних будівель (визначеній сертифікованим суб`єктом оціночної діяльності) станом на дату звернення до суду із позовом. Також, представником відповідача подано до суду звіти про оцінку майна нежитлового приміщення під літ. «Г-1» та нежитлової будівлі під літ. «Г-1», що виконані ФОП [PERSON] , відповідно до яких ринкова вартість об`єктів оцінки станом на 15.11.2024 року становить 6\~720\~840 грн. та 2\~511\~720 грн. відповідно. 12.12.2024 року в порядку\~ст.200 ЦПК України\~судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У ході проголошення вступних промов у судовому засіданні 03.03.2025 року представники позивача Лабай А.М. і [PERSON] підтримали позовні вимоги вцілому та просили позов задовольнити. Додатково вказували на те, що доводи представника відповідача ТОВ «Грінера Україна» щодо того, що згідно цивільного законодавства, яке діяло на момент вчинення правочинів у 2002 році спільна часткова власність припинилася у зв`язку із купівлею майна із прилюдних торгів є необгрунтованими. Це пояснюють тим, що відсутній документ, який припиняє спільну часткову власність на майно, а акт прийому-передачі не може вважатися правовстановлюючим документом. Також необґрунтованими вважають доводи щодо ціни, за якою має бути переведено права та обов`язки покупця за договором у зв`язку із змінами, які було зроблено щодо покращення майна за період, який пройшов із його укладення. На думку представників позивача, відповідальність за можливу шкоду ТОВ «Грінера Україна» має нести АТ «Міжнародний інвестиційний банк», який не виконав вимог ч.2 ст.362 ЦК України при продажі частки майна. Представник ТОВ «Грінера Україна» Гнитка Т.В. у ході своєї вступної промови просила суд відмовити у задоволенні позову, одночасно зазначила, що вважає неодноразові спроби подання позовів із тих же ж підстав і з однаковим предметом спору зловживанням позивачем своїми процесуальними правами. Зловживанням вважає також те, що позивачем не було належним чином зареєстроване право власності на належні йому об`єкти колишньої автостоянки КАМАЗ у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно і той факт, що позивач звертався із заявою до Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» для підтвердження того, що оспорюванні об`єкти нерухомості зареєстровані як окремі об`єкти нерухомості, а отже йому достовірно відомо про те, що таке майно не перебуває у спільній частковій власності. Окрім цього, зазначає, що правочин щодо купівлі позивачем у власність частки у оспорюваному майні має під собою маніпулятивний характер, адже на момент купівлі-продажу у 2012 році кінцевим бенефіціаром юридичних осіб, які були сторонами правочину була одна і та ж особа. Вважає доведеним той факт, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на момент купівлі оспорюваного майна ТОВ «Грінера Україна» і [PERSON] жодних обмежень на це не було, а до цього рішенням Господарського суду Львівської області за ПАТ «Міжнародний інвестиційний банк» визнано право власності на оспорюване майно в цілому. Також вважає, що позивач обрав неналежний спосіб захисту, оскільки за усталеною практикою Верховного Суду єдиним належним способом захисту переважного права є переведення прав та обов`язків покупця за договором купівлі продажу, а тому для задоволення позовної вимоги про визнання права власності немає підстав. Відповідач АТ\~«Міжнародний інвестиційний\~банк»,\~будучи належним\~чином повідомленим\~про час\~та місце\~розгляду справи,\~не забезпечив\~явку в\~судове засідання\~свого уповноваженого\~представника. Відповідач [PERSON] відзиву у справі не подав, участь в судових засіданнях не брав, хоча був належним чином повідомлений про дату та час судового розгляду справи. Третя особа ПП «Едель», яка була належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, пояснень суду не надала, не забезпечила явку в судове засідання свого уповноваженого представника. Заслухавши пояснення представників позивача ПП «ТЛЦ» і відповідача ТОВ «Грінера Україна», дослідивши докази та з`ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до частини першої ст.4 ЦПК України, частини першої ст.16\~ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною ч.1 ст.15\~ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зі змісту ст.76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність достатності. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлені та підтверджуються дослідженими доказами наступні обставини. Відповідно до наказу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області №84 від 25.01.1997 року, створено Відкрите акціонерне товариство «Львівське АТП-24654» шляхом перетворення Державного підприємства «Львівське АТП-24654». З моменту державної реєстрації ВАТ «Львівське АТП-24654» стало правонаступником ДП «Львівське АТП-24654» в частині майна, що перебувало на його самостійному балансі та увійшло до статутного фонду ВАТ. Згідно з Переліком нерухомого майна, переданого у власність ВАТ «Львівське АТП-24654» Регіональне відділення ФДМ України у Львівській області передало ВАТ «Львівське АТП-24654» об`єкти нерухомості, в тому числі Автостоянку КАМАЗ (м. Львів, промзона Сигнівка, вул.Конюшинна) (т.1 а.с.14-15). Право власності ВАТ «Львівське АТП-24654» на будівлі автостоянки КАМАЗ загальною площею 445,0 кв.м в цілому підтверджується реєстраційним посвідченням Львівського обласного державного комунального бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки серії КММ № 013430 від 09.11.2001 року (т.1 а.с.20). Відповідно до довідки-характеристики Львівського обласного державного комунального бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки №59230 від 09.11.2001 року, будівлі автостоянки КАМАЗ, зареєстровані у БТІ в реєстровій книзі №7 під реєстровим №1810 за ВАТ «Львівське АТП-24654» як ціла частка, тобто окремий об`єкт нерухомого майна, та складається з кількох будівель та споруд: контрольно-пропускного пункту площею 151,8 кв.м. літ. «Г-1»; навісу площею 170,2 кв.м. літ «Г-1»; трансформаторної площею 51,6 кв.м. літ. «Д-1»; артскважини площею 11,3 кв.м. - літ. «Є-1»; артскважини площею 8,3 кв.м.- літ. «Ж-1»; естакади - літ «З-1»; насосної площею 51,8 кв.м. літ. «І-1» (т.1 а.с.18). 17.01.2002 року між ВАТ «Львівське АТП-24654» та ПП «Едель» укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого ПП «Едель», як переможець аукціону, купило будівлю контрольно-пропускного пункту, позначену в плані будівлі літерою «Г-1», нежитловою площею 151,8 кв.м, що знаходиться у [ADDRESS] і становить 43/100 частини будівель автостоянки КАМАЗ. Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шахрай С.О. та зареєстрований в реєстрі за №104, про що зроблено відмітку на зворотній стороні реєстраційного посвідчення від 09.11.2001 року (т.1 а.с. 20 зв.,21). Відповідно до акта прийому-передачі від 09.01.2002 року, як передбачено п.4 договору купівлі-продажу, продавець ВАТ «Львівське АТП-24654» передало, а покупець ПП «Едель» прийняло будівлю контрольно-пропускного пункту, загальною площею 151,8 кв.м. (т.1 а.с.151). Вказане придбання ПП «Едель» майна у ВАТ «Львівське АТП-24654» відбулося за результатами аукціону 08.01.2002 року з продажу лоту будівля контрольно-пропускного пункту, загальна площа 151,8 кв.м., адрема: [ADDRESS] (т.1 а.с.152, 153). Згідно реєстраційного посвідчення серії [NUMBER] від 15.02.2002 року Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки за ПП «Едель» зареєстровано право приватної власності в цілому на нежитлове приміщення під літ. «Г-1» по [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 17.01.2002 року, реєстровий № 104, та акту прийому передачі від 09.01.2002 року (т.1 а.с.23). 06.08.2002 року між ВАТ «Львівське АТП-24654» та ПП «Едель» укладено договір купівлі-продажу відповідно до якого, ПП «Едель» купило будівлю - навіс з воротами (літ. «Г-1»), який розташований по вул. Конюшинна (промзона Сигнівка) у місті Львові. Нежитлова площа відчужуваної будівлі - навісу з воротами (літ. Г-1) становить 170,2 кв.м, що становить 8/100 ідеальної частки будівель автостоянки КАМАЗ. Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Загвойською Н.І. та зареєстрований в реєстрі за №2016, про що зроблено відмітку на зворотній стороні реєстраційного посвідчення від 09.11.2001 року (т.1 а.с. 20 зв., 22). Відповідно до акта прийому-передачі від 06.08.2002 року, як передбачено п.8 договору купівлі-продажу, продавець ВАТ «Львівське АТП-24654» передало, а покупець ПП «Едель» прийняло будівлю навісу з воротами, площею 170,2 кв.м. (т.1 а.с.150). 21.08.2002 року Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки на підставі договору купівлі-продажу будівлі від 06.08.2002 року, реєстровий № 2016, та акту прийому-передачі від 06.08.2002 року видано реєстраційне посвідчення серії [NUMBER] , згідно якого за ПП «Едель» зареєстровано право приватної власності в цілому на нежитлову будівлю (навіс з воротами) під літ. «Г-1» по вул. Конюшинна (Промзона Сигнівка) (т.1 а.с.24). Листом №22/376-08 від 30.07.2004 року Відділ комунального господарства Залізничної районної адміністрації м.Львова повідомив директора ПП «Едель» про те, що куплені будівлі ПП «Едель» від ВАТ «Львівське АТП-24654» (договір від 06.08.2002 року та договір від 17.01.2002 року) знаходяться за адресою [ADDRESS] (т.1 а.с.26). Розпорядженням Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради №573 від 16.06.2005 «Про встановлення нумерації існуючим будівлям та спорудам на території району» присвоєно №30 на вул. Конюшинні у м. Львові автобазі Відкритого акціонерного товариства «Львівське автотранспортне підприємство 24654» (т.1 а.с.25). Відповідно до витягів із Реєстру прав власності на нерухоме майно від 30.07.2004 року (№4307968 та №4307676) ПП «Едель» є власником цілої частки (1/1) нежитлового приміщення (контрольно-пропускний пункт) під літ. «Г-1» площею 151,8 кв.м та нежитлової будівлі (навіс з воротами) під. літ. «Г-1» площею 170,2 кв.м, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.154, 158). Таким чином, у 2002 році ВАТ «Львівське АТП-24654» відчужено частину належного йому майна на користь ПП «Едель». Як вбачається зі змісту і даних, які містяться у вказаних документах, зі складу об`єкта нерухомого майна ВАТ «Львівське АТП-24654» будівель автостоянки КАМАЗ, що складалася із кількох будівель та споруд, було продано ПП «Едель» окремі об`єкти нерухомого майна: будівлю контрольно-пропускного пункту, позначену в плані літерою «Г-1» та будівлю - навіс з воротами позначену в плані літерою «Г-1». Саме щодо кожного з таких окремих об`єктів Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки було проведено державну реєстрацію права власності за ПП «Едель», при цьому не зазначено розмір частки, у випадку якщо б майно належало на праві спільної часткової власності, а натомість визначено, що будівлі під літ. Г-1 і Ґ-1 належать ПП «Едель» в цілому. Такі ж дані щодо цих об`єктів нерухомого майна відображені і в Реєстрі прав власності на нерухоме майно. З огляду на наведене, судом не встановлено обставин належності об`єкта нерухомого майна - будівель автостоянки КАМАЗ на праві спільної часткової власності ВАТ «Львівське АТП-24654» та ПП «Едель». Надані позивачем документи Львівського обласного державного комунального бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки висновки від 08.11.2001 року і 25.07.2002 року та довідки-характеристики від 09.11.2001 року і 29.07.2002 року, які містять визначення певних ідеальних частин об`єкту будівель автостоянки КАМАЗ, не спростовують вказаних висновків суду, оскільки правовідносини між ВАТ «Львівське АТП-24654» та ПП «Едель» щодо купівлі-продажу будівель під літ. Г-1 і Ґ-1, як окремих об`єктів нерухомого майна, оформлені відповідними договорами від 17.01.2002 року та 06.08.2002 року, а належність цих об`єктів в цілому ПП «Едель» підтверджується даними державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Також судом встановлено, що 26.04.2012 року між ВАТ «Львівське АТП-24654» і ПП «ТЛЦ» укладено договір купівлі-продажу, згідно з яким ПП «ТЛЦ» купило нерухоме майно, в тому числі будівлі автостоянки КАМАЗ, що складаються з: будівлі трансформаторної літ. «Д-1» пл.51,6 кв.м, артскважини літ. «Є-1» пл. 11,3 кв.м, артскважини літ. «Ж-1» пл. 8,3 кв.м, естакади літ. «З-1», насосної літ. «І-1» пл. 51,8 кв.м, асфальтобетонних замощень літ. «І» пл. 123 кв.м, що становлять 49/100 часток у складі будівель загальною площею 445,0 м.кв., які розташовані за адресою: м. Львів, вул. Конюшинна,30 (колишня адреса - [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом Волинською Л.В. та зареєстрований в реєстрі за №518. Укладенню зазначеного договору купівлі-продажу передувала заява ПП «Едель» в особі директора Данчука Р.А. від 28.02.2012 року (підпис директора на заяві посвідчений приватним нотаріусом Михайленком О.В.) якою ПП «Едель», як співвласник будівель автостоянки КАМАЗ, заявило про відмову від здійснення свого переважного права на купівлю 49/100 частин вказаних будівель у іншого співвласника ВАТ «Львівське АТП 24654» (т.1 а.с.9-10). Із витягу про державну реєстрацію прав № 34075181 від 10.05.2012 року (т.1 а.с.11) вбачається, що 49/100 частки об`єкта нерухомого майна будівель автостоянки КАМАЗ, загальною площею 445 кв.м., за адресою: м.Львів, вул.Конюшинна, 30, на підставі вказаного договору купівлі-продажу від 26.04.2012 року належить ПП «ТЛЦ». Відомості про зазначені приміщення та їх власника не занесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Суд, дослідивши наведені докази в їх сукупності, дійшов висновку, що подальша реєстрація у 2012 році права власності на 49/100 будівель автостоянки КАМАЗ за ПП «ТЛЦ» не є підставою і не свідчить про виникнення права спільної часткової власності ПП «ТЛЦ» і ПП «Едель» на будівлі автостоянки КАМАЗ, оскільки за встановлених судом у даній справі обставин до цього будівлі автостоянки КАМАЗ, як об`єкт нерухомого майна, не були об`єктом спільної часткової власності ВАТ «Львівське АТП 24654» із ПП «Едель». Крім цього, відповідно до довідки Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» № 2446 від 16.09.2022 року, виданої за заявою ПП «ТЛЦ», враховуючи дані держаної реєстрації права власності на будівлі під літ. Ґ-1 і нежитлового приміщення під літ Г-1 як на окремі об`єкти нерухомого майна, будівлі автостоянки КАМАЗ, які залишились після їх відчуження є відокремлені і можуть бути зареєстровані окремим об`єктом нерухомості за адресою [ADDRESS] , загальною площею 123 кв.м (т.1 а.с.111, 112). 31.05.2013 року ПП «Едель» за іпотечним договором №0006.13-СВD/PL.108, передало в іпотеку ПАТ «Міжнародний інвестиційний банк» (з 30.05.2018 року АТ «Міжнарожний інвестиційний банк») ряд приміщень, в тому числі нежитлову будівлю (навіс з воротами) під. літ. «Г-1» площею 170,2 кв.м та нежитлове приміщення (контрольно-пропускний пункт) під літ. «Г-1» площею 151,8 кв.м (т.1 а.с.191-193). Приміщення, придбані ПП «ТЛЦ», не включені до майна, що передане в іпотеку. Рішенням Господарського суду Львівської області від 29.01.2018 року у справі №914/2455/17 звернено стягнення на заставлене майно ПП «Едель» шляхом визнання за ПАТ «Міжнародний інвестиційний банк» права власності на предмет іпотеки, в тому числі на нежитлову будівлю (навіс з воротами), позначену в плані літ. Г-1 загальною площею 170,2 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та нежитлове приміщення (контрольно-пропускний пункт) під літ. «Г-1» площею 151,8 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.28-30). 14.03.2018 року проведено державну реєстрацію права власності банку на вказані приміщення. Згідно з даними витягів із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №117431372 та №117433153 від 17.03.2018 року, ПАТ «Міжнародний інвестиційний банк» є власником цілої частки (1/1) нежитлового приміщення (контрольно-пропускний пункт) під літ. «Г-1», площею 151,8 кв.м, та нежитлової будівлі (навіс з воротами) під. літ. «Г-1» площею 170,2 кв.м, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.109 зв., 110). Приміщення ПП «ТЛЦ» не входять до складу зареєстрованих за ПАТ «Міжнародний інвестиційний банк» будівель. 21.07.2022 року між АТ «Міжнародний інвестиційний банк» з однієї сторони та ТОВ «Грінера Україна» й [PERSON] з іншої сторони, було укладено договір купівлі-продажу об`єктів нерухомого майна серед яких і Контрольно-пропускний пункт та Навіс (посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Черник Н.С. (зареєстровано в реєстрі за № 638). Зі змісту договору випливає, що відповідач-1 продав, а відповідач-2 та відповідач-3 купили у рівних частках кожен (по частці): нежитлове приміщення літ. Г-1 (контрольно-пропускний пункт) по [ADDRESS] за ціною 816955 грн. та нежитлову будівлю літ. Г-1 (навіс) по [ADDRESS] за ціною 620062 грн (т.1 а.с.31-34). За змістом статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно з положеннями статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з частиною першою\~статті 356 ЦК України\~власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності (частина перша\~статті 386 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої\~статті 362 ЦК України\~у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі. Суб`єктивне право на продаж частки сторонній особі виникає у співвласника з моменту одержання відмови усіх інших співвласників від здійснення переважного права на купівлю або нездійснення ними цього права протягом одного місяця від дня отримання ними повідомлення, якщо предметом договору купівлі-продажу є нерухоме майно. При цьому під здійсненням переважного права необхідно вважати передання (надіслання) продавцю оферти щодо укладення основного або попереднього договору купівлі-продажу частки. Частиною четвертою\~статті 362 ЦК України\~передбачено, що у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 27.05.2020 року по справі № 599/1327/17-ц висловив наступну правову позицію щодо того, що переважне право є організаційним, відносним та вторинним. Переважне право є співвласника на купівлю частки є організаційним, оскільки завдяки йому створюється передумова для набуття його носієм права на частку в праві спільної часткової власності внаслідок створення можливості для укладення договору купівлі-продажу. Саме по собі переважне право учасника спільної власності не надає його суб`єктові будь-яких майнових прав (речових, зобов`язальних та ін.), які зумовлювали б виникнення або перехід права власності. Причому відповідне майнове право виникає тільки завдяки укладенню договору купівлі продажу частки або в результаті переведення прав та обов`язків за договором купівлі-продажу. У свою чергу, конструкція переважного права дозволяє організувати відносини учасників спільної часткової власності, створивши передумови для суб`єкта переважного права укласти договір купівлі-продажу частки. Відносність переважного права співвласника полягає в тому, що це право реалізується в організаційних відносинах, учасники яких є персоніфікованими. Тобто в будь-якому разі чітко визначеними є суб`єкти правовідносин спільної власності. Однак його характеристика як відносного не позбавляє переважного права співвласника й певних абсолютних властивостей, які полягають в абсолютності захисту переважного права. Під абсолютністю захисту розуміється можливість носія переважного права пред`явити позов про переведення прав та обов`язків за договором купівлі-продажу частки до будь-якої іншої особи - не учасника спільної власності. Вторинність переважного права проявляється в тому, що його виникнення зумовлене «перебуванням» у відносинах спільної власності, завдяки чому особа має статус учасника спільної часткової власності. Тобто переважне право є вторинним до права учасника на частку. За умови припинення права на частку або правовідносин спільної часткової власності припиняється й переважне право. Встановивши при розгляді справи, що нежитлове приміщення під літ. Г-1 (контрольно-пропускний пункт) по [ADDRESS] та нежитлова будівля під літ. Г-1 (навіс) по [ADDRESS] , не є об`єктом спільної часткової власності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог ПП «ТЛЦ» про переведення прав покупця і визнання за ним права власності на ці будівлі, оскільки положення статті 362 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. При цьому суд виходить з того, що право власності ПП «Едель» і в подальшому -\~ПАТ «Міжнародний інвестиційний банк» на спірні нежитлові приміщення було оформлено як на окремі об`єкти нерухомості, а не частку у праві спільної часткової власності, а отже, з урахуванням того, що нерухоме майно відчужене як самостійні об`єкти нерухомого майна, судом не встановлено порушених прав позивача на придбання частки. Суд також зауважує, щоб мати право на переведення прав покупця, позивач мав би не просто володіти часткою будівель автостоянки КАМАЗ, а довести, що відповідачі, укладаючи відповідні договори, набули частку у праві спільної часткової власності на це майно, а не індивідуально визначені об`єкти нерухомого майна. Однак, об`єктивного підтвердження\~належними та\~допустимими доказаминаведеного обґрунтування позивача суду не надано. Натомість дослідженими доказами доведено ті обставини, що ПП «Едель» з 2002 року було власником окремих об`єктів нерухомого майна, власником яких в подальшому за рішенням Господарського суду Львівської області від 29.01.2018 року у справі №914/2455/17 стало ПАТ «Міжнародний інвестиційний банк» і які останнім були продані 21.07.2022 року в рівних частках ТОВ «Грінера» та [PERSON] . Що стосується доводів представників позивача, що при оформленні договору іпотеки та подальшій реєстрації права власності на спірні будівлі за ПАТ «Міжнародний інвестиційний банк» не враховано даних про визначення характеристик будівель автостоянки КАМАЗ як цілісного об`єкта нерухомого майна та подальшого визначення частки цього об`єкта, яка передавалась в іпотеку, всі подальші реєстраційні дії щодо спірного нерухомого майна здійснювалось також без врахування зазначених характеристик. Разом з тим правомірність державної реєстрації права власності не є предметом спору у цій справі, вимоги щодо неправомірності чи безпідставності такої реєстрації за такими вимогами не заявлялися, а тому відсутні підстави для висновку про поширення на спірні об`єкти режиму спільної часткової власності. Таким чином, аргументи ПП «ТЛЦ» про наявність у нього права на переведення прав покупця за спірним договором, так як підприємство було позбавлене можливості реалізації переважного права на купівлю частки відповідно до статті 362 ЦК України, не заслуговують на увагу, оскільки суд перевірив наведені аргументи та дійшов висновку, що доводи про порушення права позивача, передбаченого вказаною правовою нормою, у встановленому законом порядку не підтверджені. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи встановлені судом обставини та норми законодавства, якими урегульовано спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позов є безпідставним, не ґрунтується на законі, а відтак у задоволенні такого слід відмовити. Одночасно, враховуючи, що ТОВ «Грінера» і АТ «Міжнародний інвестиційний банк» заявлено клопотання про застосування строків позовної давності, суд вважає за необхідне вказати, що не знаходить підстав для розгляду таких клопотань, оскільки суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Згідно усталеної практики Верховного Суду, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (подібний висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 904/3405/19, від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, від 31.10.2018 у справі № 367/6105/16-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, від 05.12.2018 у справах № 522/2202/15-ц, № 522/2201/15-ц та № 522/2110/15-ц, від 07.08.2019 у справі № 2004/1979/12, від 18.12.2019 у справі № 522/1029/18, від 16.06.2020 у справі № 372/266/15-ц, від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17-ц). З огляду на вимоги ч.1\~ст.141 ЦПК України, враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено, то сплачений позивачем судовий збір у розмірі 21555,26 грн. відшкодуванню не підлягає. Окрім цього, згідно вимог ч.4 ст.362 ЦК України грошові кошти у загальному розмірі 1437017 грн. були внесені позивачем ПП «ТЛЦ» на депозитний рахунок суду згідно з платіжною інструкцією № 10 від 24.06.2024 року (т.1 а.с.68). Враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, підстава для знаходження грошових коштів на депозитному рахунку суду відпала та вказані грошові кошти підлягають поверненню позивачу.

Outcome: dismissed