Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-25 00:00:00

У січні2024року позивач звернувсядо суду з вказаним позовом до відповідача, в якому просиввизнати за нимправо власності на земельну частку (пай) площею5,56 га реформованого колективного сільськогосподарського підприємства «Явір» без визначення її меж в натурі (на місцевості) в порядку спадкування після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . В обґрунтування своїх вимог зазначив, що після смерті баби відкрилась спадщина, що складається з земельного паю, однак у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, у видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріусом відмовлено. Зазначив, що за життя [PERSON] була внесена в списки громадян, які мають право на земельну частку (пай) реформованого колективного сільськогосподарського підприємства «Явір». Сторони в судове засідання не прибули, надіслали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Також, представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити; представник відповідача не заперечив щодо позову. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. З матеріалів справи вбачається, що [INFO] в с. Лебедівка Новоград-Волинського (теперішня назва Звягельський)району Житомирської області померла [PERSON] /а.с.12/, з якою на момент смерті проживав та був зареєстрований її онук [PERSON] , позивач /а.с.19/. Родинні стосунки між померлою та позивачем, як баби й онука, підтверджуються копіями відповідних свідоцтв та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян /а.с.8-10, 36/. Батько позивача, рідний син померлої, помер [INFO] /а.с.9/. За життя спадкодавиця своїм майном не розпорядилась, заповіти від її імені не посвідчувались /а.с.50/. Спадкова справа до майна померлої була заведена приватним нотаріусом 22.02.2021 за заявою позивача, якому у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, земельну частку (пай) члена колективного сільськогосподарського підприємства «Явір», 22.02.2021 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] /а.с.13-17, 51-52/. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ст.58 Конституції України) норми ЦК України застосовуються до цивільних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01.01.2004. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців. Для вирішення цієї справи підлягають застосуванню норми ЦК 1963 (спадкодавиця померла у 1996 році). Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.524 ЦК УРСР (чинного на момент відкриття спадщини) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Статтею 529 ЦК УРСР визначено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем. Відповідно до ст.548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно зі ст.549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Таким чином, в судовому засіданні достовірно встановлено, що [PERSON] прийняв спадщину померлої баби, фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном у межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини. У ч.2 ст.14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно до закону. Земельне законодавство, чинне на момент смерті спадкодавиці, не містило чіткого визначення поняття земельної частки (паю). Поняття земельна частка (пай) безпосередньо пов`язане з паюванням земель сільськогосподарського призначення, що перебували у колективній власності. При паюванні земель було передбачено визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, так званих колгоспів, без виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості). Виходячи з цього, треба розуміти, що земельна частка (пай) - це певна умовна земельна частка, виділена при приватизації державних та комунальних сільськогосподарських підприємств (всім відомих колгоспів), розміри якої визначаються в умовних кадастрових гектарах. Характерною особливістю земельних часток (паїв) є те, що вони не були виділені в натурі, тобто не мають чітко визначених меж та розташування на місцевості. Організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, визначені в Законі України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)». Згідно з ч.1 ст.2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Відповідно до п.1 Указу Президента «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» №720/95 від 08.08.1995 (далі - Указ Президента №720/95) паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості). У п.2 Указу Президента №720/95 зазначено, що право на земельну частку (пай) мають члени, зокрема, колективного сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Частиною 9 ст.5 ЗК України 1990 року (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що кожний член колективного сільськогосподарського підприємства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.22 ЗК України 1990 року право власності на землю виникає після одержання документа, що посвідчує це право. У ч.2 ст.23 ЗК України 1990 року зазначено, що державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян. Таким чином, право особи на земельну частку (пай) виникає за наявності трьох умов: одержання КСП державного акта на право колективної власності на землю, перебування такої особи в членах КСП на час передачі державного акта та включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Так, з наданих позивачем копій трудової книжки померлої слідує, що вона працювала в колгоспі імені Дзержинського по 1967 рік та колгоспі імені Свердлова по 1982 рік /а.с.20,21/. Згідно довідок, виданих старостою Брониківської сільської ради від 01.05.2024 та 30.12.2024, [PERSON] внесена в списки громадян, які мають право на земельну частку (пай) реформованого колективного сільськогосподарського підприємства «Явір» під №347 на загальну площу 5,56 га, сертифікат не видавався. 26.12.1995 КСП «Явір» був виданий державний акт на право колективної власності на землю серії ЖТ 10-16-000001. В додатку до вказаного державного акту у списку громадян-членів КСП під №52 є [PERSON] . Також [PERSON] є і в уточненому списку членів КСП «Явір», які мають право на одержання частки землі, під №54. В списку власників сертифікатів Лебедівської сільської ради Новоград-Волинського району Житомирської області [PERSON] , як такої, що отримала сертифікат, немає, оскільки вони почали видаватись з травня 2000 року. Враховуючи те, що на час видачі державного акта на право колективної власності на землю КСП «Явір» [PERSON] була членом колективного сільськогосподарського підприємства і також включена до списку осіб, доданого до вказаного державного акта, вона мала право на відповідну частку земельної ділянки. Верховний Суд у постановах від 12.09.2018 в справі №183/2548/15, від 11.07.2019 в справі №190/1605/18, від 29.03.2023 в справі №532/2064/21 виснував, що право на земельну частку (пай) виникає не з часу включення членів колективного сільськогосподарського підприємства до списків, доданих до державного акта на право колективної власності на землю, а з моменту передачі землі у колективну власність конкретному колективному сільськогосподарському підприємству, членом якого вони є, на підставі державного акта на право колективної власності на землю. Таким чином, оскільки за життя [PERSON] набула право на земельну частку (пай), відповідно таке право може бути об`єктом спадкування. Оскільки до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, вказані позивачем обставини знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, та враховуючи неможливість оформлення ним своїх спадкових прав у нотаріальній конторі, суд приходить висновку про визнання за ним права власності в порядку спадкування за законом на земельний пай, який залишився після смерті його баби. Відтак, позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджуються належними доказами та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved