Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-23 00:00:00

23.08.2022р. [PERSON] звернувся до Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області з позовом, в якому просив стягнути з [PERSON] заподіяну йому матеріальну шкоду в сумі 28194,00 грн. та моральну шкоду в сумі 5000,00 грн., а всього - 33194,00 грн. Також просив стягнути з відповідачки понесені ним витрати на проведення експертизи в сумі 5000,00 грн., витрати на правничу допомогу в сумі 3000,00 грн. та судовий збір в сумі 992,40 грн. І. Позиції сторін у справі. Позиція позивача. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] вказав, що 10.02.2022р. о 00:40 год. відповідачка, керуючи автомобілем марки «Ауді А3» д.н. [NUMBER] в м. Коломия по вул. Атаманюка, не вибрала безпечної швидкості руху, щоб мати змогу постійно контролювати рух та допустила наїзд на будинок [ADDRESS] по вказаній вулиці, внаслідок чого було пошкоджено транспортний засіб та будинок. В результаті пошкодження нерухомого майна, яке належить [PERSON] , йому було завдано матеріальні збитки, сума яких, згідно висновку експерта будівельно-технічного дослідження № 0369/БТ-22, становить 28194 грн. Крім цього, позивач стверджує, що в результаті пошкодження його будинку, він зазнав душевних страждань та вимушений звертатися до суду за захистом своїх прав. Також вказує, що на момент ДТП знаходився в тяжкому стані з діагнозом «Covid-19», перебував на стаціонарному лікуванні в Коломийській ЦРЛ. Отримавши повідомлення про подію, переніс нервовий стрес, внаслідок чого його хвороба загострилася. Відтак вважає, що внаслідок протиправної поведінки [PERSON] йому була завдана моральна шкода, яку він оцінює в 5000,00 гривень. Позиція відповідача. 22.09.2022 року [PERSON] подала до суду відзив, в якому вказала, що свою вину в ДТП вона не заперечує, однак вважає, що нести відповідальність за відшкодування шкоди повинна не вона. Посилається на те, що автомобіль «Ауді А3», яким вона керувала, на момент пригоди був застрахований згідно договору ОСЦВ - страхового полісу № АТ1796762 в АТ «СГ «ТАС» (приватне). Ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну по вказаному полісу становить 130 000 грн. Однак, позивач не звертався до страховика із заявою про отримання страхового відшкодування (страхової виплати) за шкоду пов`язану із пошкодженням його майна. Відтак, відповідач вважає, що оскільки заявлена до стягнення сума не перевищує ліміту відповідальності, то позовні вимоги треба було заявити до АТ «СГ «ТАС» (приватне), а тому в задоволенні позову слід відмовити, оскільки вона не є належним відповідачем. Також зазначила, що долучений до справи висновок експерта № 0369/БТ-22 є неналежним доказом, оскільки експертиза проводилася без її участі, експерт не попереджався про кримінальну відповідальність та не несе жодної відповідальності за надання недостовірних тверджень та висновків, у висновку не вказано, що він виготовляється для подачі до суду. Крім цього, позивачем не було надано доказів заподіяння йому моральної шкоди. В зв`язку з цим [PERSON] вважає, що [PERSON] заявив незаконні та необґрунтовані позовні вимоги, а тому просила в їхньому задоволенні відмовити в повному обсязі. Відповідь на відзив до суду не надходила. II. Процесуальні дії та рішення у справі. Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 01.09.2022р. у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін. Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 21.11.2022р. до участі в справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача залучено АТ «СГ «ТАС» (приватне) та [PERSON] . Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 02.02.2023 року провадження у справі було зупинено до набрання законної сили судовим рішенням в справі №346/4152/22 за адміністративним позовом [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області в особі Коломийського РВП ГУНП в Івано-Франківській області про визнання незаконною та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення. Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 02.08.2023 року поновлено провадження у справі. Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 07.09.2023р. у справі призначено судову оціночно-будівельну та будівельно-технічну експертизу. Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 04.12.2024 року провадження у справі поновлено. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав та просив стягнути з відповідачки заподіяні йому внаслідок ДТП збитки, а також моральну шкоду та судові витрати. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні також підтримав заявлені вимоги та наполягав на їхньому задоволенні. З приводу заперечень сторони відповідача, яка наведена у відзиві та була озвучена в судовому засіданні представником [PERSON] , зазначив, що згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони"), саме суд зобов`язаний встановити вірну кваліфікацію спірних правовідносин та покласти відповідальність на належну особу. Сторона позивача ж вважає, що оскільки [PERSON] є безпосереднім заподіювачем шкоди, то вимоги по відшкодуванню шкоди повинні бути пред`явлені в повному обсязі саме до неї. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та просив в його задоволенні відмовити з підстав, зазначених у відзиві. Зокрема зазначив, що [PERSON] не є належним відповідачем, оскільки автомобіль «Ауді А3» на момент ДТП мав страховий поліс №АТ1796762 в АТ «СГ «ТАС» (приватне), а тому відповідальність за заподіяну шкоду повинна нести дана страхова компанія. Представник третьої особи [PERSON] - Атаманюк В.М. в судове засідання не з`явився, 07.09.2023р. подав до суду клопотання в якому просив розглянути справу за відсутності його та [PERSON] . При вирішенні справи покладається на розсуд суду, але вважає, що його довірителька не має жодного відношення до відшкодування шкоди. Представник третьої особи АТ «СГ «ТАС» (приватне) в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи чи розгляд справи за його відсутності до суду не подавав. Про час та місце розгляду справи був повідомлявся своєчасно та у встановленому законом порядку. Заслухавши пояснення позивача та представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані докази, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення виходячи із наступного. III. Фактичні обставини справи. Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності підтверджується, що [PERSON] являється власником нежитлової будівлі автостоянки для комерційного використання, розташованої в [ADDRESS] . З протоколу прийняття про кримінальне правопорушення та іншу подію від 10.02.2022р., складеного за заявою [PERSON] слідує, що 10.02.2022р. близько 00:10 год. в м. Коломия по вул. Атаманюка, 17, на території « [INFO] » знаходяться торгівельні точки. Громадянка [PERSON] керуючи автомобілем «AUDI А3» в`їхала в дане приміщення, чим спричинила матеріальні збитки. Просив прийняти міри по даному факту. В листі-відповіді заступника начальника Коломийського РВП адресованого [PERSON] вказано, що розглянувши матеріали ЄО 4705 від 21.04.2022р. по факту ДТП без травмованих, що мало місце в [ADDRESS] було встановлено, що 10.02.2022р. о 00:40 год. [PERSON] (жителька [ADDRESS] ), керуючи ТЗ Ауді А-3 н.з. [NUMBER] не вибрала безпечної швидкості руху та допустила наїзд на будівлю [ADDRESS] , внаслідок чого автомобіль отримав механічні пошкодження, будівля пошкоджена, завдано матеріальні збитки. Травмованих немає. На місці події складено схему ДТП, опитано водія. По вищевказаному факту на [PERSON] складено адміністративний протокол за ст.. 124 КУпАП та винесено адміністративну постанову за ч.2 ст. 126 КУпАП. По факту відшкодування матеріальних збитків рекомендовано звернутися до Коломийського міськрайонного суду, оскільки присутні ознаки цивільно-правових відносин. Згідно акту огляду приміщення магазину по [ADDRESS] , складеного 10.02.2022р. комісією в складі депутата Коломийської міської ради Білявської Л.Г., орендаря приміщення [PERSON] , жителів м. Коломия: [PERSON] , [PERSON] в присутності власника приміщення [PERSON] вбачається, що в ході проведеного зовнішнього огляду приміщення магазину № [NUMBER] на території авто базару, розміщеного в [ADDRESS] було встановлено, що в приміщення вказаного магазину в`їхав автомобіль, який зруйнував передню стіну магазину, а саме: вибита в стіні цегла-шлакоблоки, деформовані вхідні броньовані двері, обсипалась штукатурка, стіна зрушена з місця в середину магазину на 15-20 см. Передній частині магазину потрібен капітальний ремонт. У висновку експерта будівельно-технічного дослідження по зверненню адвоката №0369/БТ-22 вказано, що загальна вартість необхідного відшкодування завданої шкоди, необхідна сума для придбання конструктивних елементів, матеріалів і виконання будівельних робіт відновлення зараз зруйнованої частини споруди магазину № [NUMBER] , який належить заявнику-власнику [PERSON] (враховано також демонтажні роботи, допоміжні роботи і прибирання, накладі і транспортні витрати), що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , станом на час проведення дослідження 22.04.2022р. становить 28194,00 гривень. До висновку в якості додатку долучено фототаблицю з зображеннями пошкодженої частини будівлі. Постановою Коломийського міськрайонного суду від 08.04.2022р. [PERSON] було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.. 124 КУпАП та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 850 гривень. Дане судове рішення набрало законної сили 13.07.2022р., підтвердженням чого є відмітка на зворотній стороні постанови. Підставою для притягнення до адміністративної відповідальності стало порушення [PERSON] правил дорожнього руху при наступних обставинах. Так, 10.02.2022р. о 0 год. 40 хв. в м. Коломия по вул. В.Атаманюка Івано-Франківської області, [PERSON] керуючи автомобілем марки «AUDI А3» номерний знак [NUMBER] , не вибрала безпечної швидкості руху, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та допустила наїзд на будинок [ADDRESS] по вказаній вулиці, внаслідок чого було пошкоджено цей автомобіль та будинок, чим завдано збитків власнику зазначеного об`єкта нерухомості. 18.04.2022р. [PERSON] подав до Коломийського РВП ГУНП в Івано-Франківській області заяву про вчинення адміністративного правопорушення, в якій просив притягнути [PERSON] до адміністративної відповідальності за керування транспортним засобом особою, яка не має права керувати транспортним засобом, тобто за ст.. 126 ч.2 КУпАП. Відповідно до висновку комп`ютерної томографії від 03.02.2022р. [PERSON] висновано КТ-картина характерна для двосторонньої полі сегментарної вогнищевої вірусної пневмонії з ознаками розрішення (КТ-2). Рекомендовано динамічне спостереження. Також згідно виписки із медичної карти стаціонарного хворого №166, [PERSON] знаходився на лікуванні в Коломийській інфекційній лікарні з 04.02.2022 по 14.02.2022. Діагноз: Коронавірусна хвороба викликана SARS-CjV-2 ідентифікована (ПЛР (+) від 07.08.2022р.) Двобічна полісегментарна пневмонія. ДН-Іст. ЖКХ. Хронічний калькульозний холецистит в стадії емісії. Хронічний гастродуоденіт з підвищеною секрецією в стадії нестійкої ремісії. Виписаний в задовільному стані. Згідно інформації щодо перевірки чинності полісу внутрішнього страхування, автомобіль «AUDI А3» номерний знак [NUMBER] , яким керувала [PERSON] в момент ДТП мав чинний страховий поліс №АТ 1796762. Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 13.02.2023р. у справі № 346/4152/22 адміністративний позов [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] до Головного управління Національльної поліції в Івано-Франківській області в особі Коломийського РВП ГУНП в Івано-Франківській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача [PERSON] про визнання незаконною та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення - залишено без задоволення. Постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі (серії БАБ № 311586) від 03.10.2022р. - залишено без змін. Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 03.12.2024р. у справі № 346/3748/22 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Коломийського міськрайонного суду від 21.08.2024р. скасовано та ухвалено нове рішення. Позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 45328,50 грн. та моральну шкоду в розмірі 2500,00 грн. В решті вимог позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. ІV. Норми права, якими регулюються правовідносини сторін та оцінка суду. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). За змістом частини першої статті 4 ЦПК України та частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. В даній справі [PERSON] звернувся до суду за захистом своїх майнових прав, як особа, яка зазнала збитків та моральної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, спричиненої з вини водія автомобіля «Ауді А3» [PERSON] . Загальні підстави та особливості відшкодування шкоди передбачені статтями 1166, 1167, 1187 ЦК України, у тому числі завданої джерелом підвищеної небезпеки. Статтею 1166 ЦК України визначено, зокрема, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Отже, особа, якій заподіяно шкоду, зокрема внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у випадках, визначених законом, має право на її відшкодування. Захист цього права фізичних та юридичних осіб у разі настання страхових випадків, передбачених договором страхування або законом, забезпечує цивільно-правовий інститут страхування. Відповідно до статті 1 Закону України "Про страхування" страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. За договором страхування, згідно з положеннями статті 979 ЦК України, одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (пункт 3 статті 980 ЦК України). За положенням статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Законом України "Про страхування" встановлено види обов`язкового страхування, одним з яких є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкове страхування відповідальності). Відносини у сфері обов`язкового страхування відповідальності станом на дату ДТП, тобто на момент виникнення спірних правовідносин регулював Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2024р. № 1961-IV (далі Закон № 1961-IV), який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Згідно зі статтею 5 цього Закону, об`єктом обов`язкового страхування відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Відповідно до статті 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та захисту майнових інтересів страхувальників. Статтею 4 Закону № 1961-IV передбачено, що суб`єктами обов`язкового страхування відповідальності є страхувальники та інші особи, відповідальність яких застрахована, страховики, Моторне (транспортне) страхове бюро України, потерпілі. При цьому страхувальники за цим законом - юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов`язкового страхування відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу. Страховики - страхові організації, що мають право на здійснення обов`язкового страхування відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до вимог, встановлених цим Законом та Законом України "Про страхування". Потерпілі - юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу. Отже, страхування відповідальності власників наземних транспортних засобів спрямоване на захист матеріальних інтересів потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та на компенсацію шкоди, заподіяної їх життю та здоров`ю, а також завданих їм збитків, у тому числі за рахунок МТСБУ у випадках, передбачених Законом № 1961-IV. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). В постанові від 16 серпня 2023 року по справі № 733/1046/21 Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що згідно з пунктом 1.4 статті 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду. Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 Закону). Майно, що перебуває у володінні особи, перебуває під її впливом. Користуючись, розпоряджаючись чи управляючи майном, особа здійснює певний вплив на майно, адже, реалізуючи ці права, особа здійснює певні активні дії. Для володіння характерною є не динаміка, а статика відносин. Володіння - це певний фактичний стан закріплення майна за певним суб`єктом. Для того, щоб бути володільцем, особі не треба постійно перебувати у матеріальному контакті з річчю. У володільця лише повинна бути можливість у потрібний момент поставити себе в таке становище щодо речі, щоб реалізувати матеріальний контакт із нею. Отже, важлива ознака володіння полягає у тому, що такий матеріальний зв`язок має бути реальним чи дійсно можливим, а особа, яка володіє річчю, повинна мати реальні можливості в будь-який момент розпочати дійсне володіння річчю, користування та розпоряджання нею. На відміну від володіння, експлуатація транспортного засобу за чинним правовим регулюванням пов`язується з наявністю у експлуатанта певного дозволу на здійснення такої діяльності. Відносини з експлуатації транспортних засобів регулюються імперативними нормами публічного права, такі відносини не регулюються цивільним законодавством, оскільки не відповідають критеріям, визначеним у статті 1 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Згідно з пунктом 1.10 Правил дорожнього руху водій - особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі. Розмежовуючи категорії власника транспортного засобу і його експлуатанта (тобто особи, яка має право користуватися ним як водієм за правилами дорожнього руху), потрібно виходити з того, що не кожен власник (володілець) транспортного засобу має право його експлуатувати. Лише особа, яка має водійське посвідчення, або інші документи, встановлені законом та видані визначеним державою органом, має право керувати транспортним засобом за правилами дорожнього руху. Тобто, «правомірна експлуатація транспортного засобу» - це право особи, яка має водійське посвідчення або інший документ, встановлений законом, експлуатувати транспортний засіб, тоді як «правомірне володіння транспортним засобом» надає особі лише право щодо володіння транспортним засобом як річчю, але за відсутності в особи водійського посвідчення, або іншого документа встановленого законом, у такої особи відсутнє право на експлуатацію автомобіля. Відповідно до змісту частини першої статті 397 ЦК України володільцем майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Статтею 398 ЦК України встановлено, що право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом. Тобто правомірність володіння майном виникає на підставі певного юридичного факту, зокрема, укладення відповідного договору. Такий договір може укладатися як усно, так і письмово. Якщо власник майна передає іншій особі у володіння певне майно добровільно, проте без відповідного письмового оформлення договірних відносин (за винятком випадків, коли законом встановлена обов`язкова письмова форма такого правочину), то за загальним правилом вважається, що власник правомірно передав майно у володіння іншої особи. За пунктом 2.2 Правил дорожнього руху власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб. Відповідно фактична передача транспортного засобу разом із реєстраційним документом на цей транспортний засіб є правомірним способом набуття володіння такою особою (фактичним володільцем) щодо набутого у такий спосіб автомобіля. Таке володіння вважатиметься правомірним навіть за відсутності будь-яких документів, виданих від імені власника (доручення, договору тощо), допоки протилежне не буде встановлено судом або не зміниться воля власника, який вправі зажадати повернення власної речі від володільця. Під неправомірним заволодінням майна потрібно розуміти заволодіння особою чужим майном усупереч волі його власника. Тож умовою, яка визначає відмінність між правомірним та неправомірним володінням особою майном, є наявність відповідної волі власника на передання володіння таким майном іншій особі. На підставі наведеного можна зробити висновок, що у разі наявності волі власника щодо передання іншій особі транспортного засобу, доказом якої є наявність у володільця реєстраційного документа на цей транспортний засіб, відсутні підстави вважати, що така особа володіє транспортним засобом неправомірно. При цьому будь-яке фактичне володіння має розглядатися як правомірне, допоки протилежне не буде встановлено судом. Отже, власником, володільцем транспортного засобу може бути будь-яка правоздатна фізична особа. Вона вправі реалізовувати будь-які повноваження щодо такого автомобіля, безпосередньо не заборонені законом. Проте експлуатація транспортного засобу перебуває у сфері регулювання норм публічного права, оскільки стосується прав невизначеного кола осіб та суспільства і держави в цілому, й можлива в силу наявності певного дозволу від держави. Експлуатація оцінюється у сфері дорожнього руху, регулюється нормами публічного права. Натомість володіння оцінюється за загальними правилами цивільного права, виходячи з презумпції правомірності будь-якого фактичного володіння. Відповідно до визначень, які містяться у пунктах 1.4, 1.6 статті 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Фактична передача власником транспортного засобу іншій особі навіть із порушенням публічно-правових норм, зокрема, особі, яка не має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, тим не менше породжує правомірне володіння, з огляду на наявність волі власника транспортного засобу. У такому випадку має місце неправомірна експлуатація особою транспортного засобу, що не є тотожним неправомірному володінню особою транспортним засобом, а тому у розумінні пункту 1.6 статті 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» особа не може вважатися такою, відповідальність якої не застрахована. Враховуючи наведене, у випадку заподіяння шкоди третім особам під час ДТП особою, яка правомірно володіє забезпеченим транспортним засобом, проте не має посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії, такий випадок є страховим і, як наслідок, у страховика виникає обов`язок здійснити страхову виплату за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу. При цьому, права страховика у такому випадку захищені підпунктом «б» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яким передбачено право страховика після виплати страхового відшкодування подати регресний позов до водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, якщо він керував транспортним засобом без права на керування транспортним засобом відповідної категорії. При визначенні наявності підстав для здійснення страховою компанією відшкодування у разі настання страхового випадку, визначальним є настання події, яка є страховим випадком. Під правомірним володінням транспортним засобом для цілей страхуванням потрібно розуміти таке володіння, яке виникло з волі власника, або іншої уповноваженої особи в результаті передачі у фактичне володіння та/або управління транспортним засобом. Передача транспортного засобу в управління особі, яка не має права керування таким транспортним засобом (що суперечить Правилам дорожнього руху України), є порушенням публічного права, що не впливають на оцінку події ДТП як страхового випадку. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 08 листопада 2021 року у справі № 610/2229/18. Зі змісту рішення Коломийського міськрайонного суду від 13.02.2023р. по справі № 346/4152/22 судом було встановлено, що [PERSON] , будучи власницею автомобіля «Ауді А3» д.н.з. [NUMBER] , передала керування даним транспортним засобом [PERSON] , яка не мала керування цим транспортним засобом, оскільки посвідчення водія не отримувала, а [PERSON] ці обставини не перевірила. За даними обставинами поліцейським Коломийського РВП ГУНП в Івано-Франківській області [PERSON] було встановлено порушення [PERSON] п. 2.9 г ПДР та за результатом розгляду справи про адміністративне правопорушення, постановою серії БАБ № 311586 від 03.10.2022р. [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 126 КУпАП з накладенням на неї адміністративного стягнення у виді штрафу. На погодившись з вказаною постановою серії БАБ № 311586 від 03.10.2022р. [PERSON] , через свого представника [PERSON] подала до Коломийського міськрайонного суду позов, в якому просила визнати незаконною та скасувати вищевказане рішення поліцейського з підстав відсутності в її діях складу адміністративного правопорушення та закінченням строків притягнення її до адміністративної відповідальності. Адміністративний позов [PERSON] , який діяв в інтересах [PERSON] рішенням Коломийського міськрайонного суду від 13.02.2023р. було залишено без задоволення. В своєму рішенні суд зокрема вказав, що він вважає встановленою ту обставину, що [PERSON] перед тим, як передала керування автомобілем «Ауді А3» д.н.з. [NUMBER] [PERSON] не перевірила, чи має остання при собі посвідчення на право керування транспортними засобами такої категорії. Хоча показання [PERSON] та [PERSON] є різними, в частині мотивів передачі [PERSON] керування машиною [PERSON] , вони однакові у тому, що [PERSON] знала про відсутність у [PERSON] навіть навиків керування транспортним засобом у вигляді автомобіля, і що вона тільки вчиться керувати транспортними засобами. Відповідно [PERSON] , не могла не усвідомлювати, що [PERSON] не тільки не мала при собі посвідчення на право керування транспортним засобом, а й не мала взагалі права керування її транспортним засобом. За правилами частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає і в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності. Тобто, преюдиціальні факти слід відрізняти від оцінки іншим судом певних обставин (Постанова ВС від 18.05.2020 № 522/13192/15-цс). Отже, враховуючи, що рішенням суду було підтверджено добровільну передачу [PERSON] у володіння [PERSON] свого автомобіля «Ауді А3», остання правомірно володіла вказаним транспортним засобом, а тому вчинена нею ДТП є страховим випадком з настанням якого у АТ «СГ «ТАС» (приватне), як страховика за страховим полісом №АТ 1796762, виник обов`язок здійснити страхову виплату потерпілій особі - [PERSON] . Стаття 9 Закону № 1961-IV (в редакції на дату ДТП) визначала страхову суму як грошову суму, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить 50 тисяч гривень на одного потерпілого. У разі якщо загальний розмір шкоди за одним страховим випадком перевищує п`ятикратну страхову суму, відшкодування кожному потерпілому пропорційно зменшується. Розмір страхової суми за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілих, становить 100 тисяч гривень на одного потерпілого. Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені в договорі страхування Згідно ст.. 12 Закону № 1961-IV, розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Відповідно до ст.. 22.1 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Згідно ст. 28 Закону № 1961-IV, шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, зокрема пов`язана з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого. Пунктами 33.1.3. та п. 33.1.4. ст. 33 Закону № 1961-IV визначено, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний поінформувати інших осіб, причетних до цієї пригоди, про себе, своє місце проживання, назву та місцезнаходження страховика та надати відомості про відповідні страхові поліси; невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально. Відповідно до пп. 34.1-34.3 Закону № 1961-IV, страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування. Протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків. Якщо представник страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) не з`явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження). Згідно п. 35.1 Закону № 1961-IV, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. В даній справі сторонами не представлено доказів того, що після настання ДТП вони повідомляли АТ «СГ «ТАС» (приватне) про дорожньо-транспортну пригоду, страховик проводив розслідування, направляв свого представника до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення розміру збитків, потерпілий звертався за отриманням страхового відшкодування. Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). В постанові від 20.03.2024р. по справі 278/44/17 Верховний Суд зазначив, що правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачений такий обов`язок. Відповідно до статей 9, 22-31, 35, 36 Закону № 1961-IV настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. З огляду на зазначені вище норми матеріального права, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу. Велика Палата Верховного Суду в п. 86-88 своєї постанови від 14 грудня 2021р. по справі №147/66/17 вказала, що відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 IV) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц). Водночас в Законі наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто Закон як спрямований насамперед на захист прав осіб потерпілих внаслідок ДТП, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоду не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески (стаття 3 Закону № 1961-IV). Тобто положення цього Закону спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована її відповідальність, а тому, розглядаючи такі спори, судам слід уважно дотримуватись балансу інтересів як потерпілої особи, так і особи, яка застрахувала свою відповідальність та переклала тягар відшкодування шкоди на страховика. Отже, у разі якщо деліктні відносини поєдналися з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Такий страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у порядку, передбаченому Законом N 1961-IV. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок ДТП, повинні були бути пред`явлені до АТ «СГ «ТАС» (приватне), яке повинно нести відповідальність, як страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, і лише у випадку недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої шкоди, позивач мав право пред`явити вимоги безпосередньо до винної особи. Сторонами до матеріалів справи не долучався страховий поліс №АТ 1796762, за яким був забезпечений автомобіль «AUDI А3» номерний знак [NUMBER] . Клопотань про витребування даного полісу не заявлялося. Таким чином, суд позбавлений можливості встановити страхові суми, які були визначені в страховому полісі за шкоду, заподіяну майну потерпілих, розмір франшизи та визначити грошову суму, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування та перевірити, чи покриває вказана сума всі вимоги позивача та чи не підлягає стягненню якась їхня частина з відповідача, у випадку недостатності страхового відшкодування. Суд також зазначає, що АТ «СГ «ТАС» (приватне) було залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача за клопотанням представника відповідача [PERSON] . В ході розгляду справи стороною позивача позовні вимоги не уточнювались та до АТ «СГ «ТАС» (приватне) не пред`являлись, клопотань про залучення даного страховика до участі в справі в якості співвідповідача не заявлялось. В пунктах 149-150 постанови від 14 грудня 2021р. по справі №147/66/17 ВПВС звернула увагу на те, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом №1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом №1961-IV випадках - МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом №1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Тому висновок апеляційного суду про абсолютність права потерпілого на відшкодування шкоди саме за рахунок особи, яка завдала шкоди, є помилковим. Враховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ) обов`язку з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована (постанови Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі №6-2808цс15, від 14 вересня 2016 року у справі №6-725цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі №6-954цс16). З огляду на вказане, суд не погоджується з твердженням представника позивача про те, що потерпіла особа має право вибору до кого пред`являти вимоги: до особи, яка заподіяла шкоду чи до його страховика. Також є безпідставними посилання представника позивача на застосування судом в даній справі принципу «jura novit curia». В постанові від 2 листопада 2022 року по справі № 685/1008/20 Верховний Суд зазначив, що у цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постановах: від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, провадження № 12-161гс19; від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц, провадження № 14-20цс21 та багатьох інших. Отже, принцип «jura novit curia» застосовується у випадку, коли позивач обґрунтовує свій позов саме певними обставинами, проте помилково посилається на невірні норми права. Саме тоді суд зобов`язаний застосувати правильні норми права, перекваліфікувавши позов, незалежно від посилань позивача. В даній же справі має місце не невірне посилання позивача на норми права, а невірне визначення відповідача за позовом в частині позовних вимог про відшкодування завданих в результаті ДТП матеріальних збитків, а тому підстав для застосування судом принципу «jura novit curia» не вбачається. При цьому суд вважає за необхідне вказати, що Велика Палата Верховного Суду вже висновувала, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Тоді як встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 12 вересня 2018 року у справі № 569/96/17 (пункт 46), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справах № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54) та № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 20 березня 2019 року у справі № 486/1459/17 (пункт 54), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц(пункт 63), від 15 травня 2019 року у справах № 750/5785/18, № 570/2739/16-цта № 554/9144/17, від 29 травня 2019 року у справі № 554/10303/17-ц, від 20 листопада 2019 року № 201/12877/16 (пункт 46), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 71), від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16-ц (пункт 43), від 19 травня 2020 року у справі № 263/17218/18 (пункт 24). Установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє в позові до такого відповідача (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 75), від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (пункт 54) та 13 жовтня 2020 року у справі № 640/22013/18 (пункт 31)). За таких обставин, суд доходить висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди в сумі 28194,00 грн. слід відмовити за неналежністю відповідача. Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна (частина перша та пункт 1 частини другої статті 23 ЦК України). Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Відповідно до статті 23 Закону № 1961-IV шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок ДТП, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, повязана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого. Згідно зі статтею 26-1 Закону № 1961-IV страховиком (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та пунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону,- МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час ДТП, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю. Страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та пунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону № 1961-IV, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами (пункт 27.3 статті 27 Закону № 1961-IV). Страхувальник, який спричинив настання страхового випадку, відшкодовує моральну шкоду заподіяну у зв`язку з каліцтвом або смертю потерпілого лише у разі, якщо її розмір перевищує ліміт відповідальності страховика, та у випадку, якщо потерпіла особа просить відшкодувати моральну шкоду з інших підстав, ніж передбачені статтею 23 Закону № 1961-IV. У даній справі позивач просить відшкодувати йому моральну шкоду, яка була заподіяна йому не у зв`язку з ушкодженням його здоров`я, а у зв`язку з пошкодженням його майна, а тому дана шкода підлягає відшкодуванню не страховиком АТ «СГ «ТАС» (приватне), а винними в її заподіянні особами на загальних підставах. Так, відповідно до ст.. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Частинами 1-4 ст. 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов`язана відшкодувати її на загальних підставах. Якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Аналіз загальних положень про відшкодування шкоди (статті 1166-1194 ЦК України) свідчить про те, що власник транспортного засобу відповідає за шкоду завдану особою, яка керувала транспортним засобом, у випадках, коли неправомірному заволодінню цією особою транспортним засобом сприяла недбалість його власника (частини четверта статті 1187 ЦК України) або перебування такої особи у трудових відносинах з власником та заподіяння шкоди під час виконання нею трудових обов`язків (частина перша статті 1172 ЦК України). Під неправомірним заволодінням транспортним засобом необхідно розуміти умисне протиправне вилучення транспортного засобу з будь-якою метою у власника або законного користувача всупереч їх волі. Зі змісту частини четвертої статті 1187 ЦК України вбачається, що особа неправомірно заволодіває транспортним засобом внаслідок недбалості (необережності) власника. Разом з цим, допуском до керування транспортним засобом особи, яка не має права ним керувати, визнається усна чи письмова згода, розпорядження, вказівка власника, у володінні якого перебуває транспортний засіб. Допуск до керування транспортним засобом особою, яка не має права ним керувати, відбувається через умисні дії власника транспортного засобу. Відповідно до загальних принципів права відповідальність за умисні дії (бездіяльність) завжди є більш суворою, ніж відповідальність за дії (бездіяльність), вчиненні через необережність. Згідно з пунктом 2.2 Правил дорожнього руху власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб. На момент ДТП транспортним засобом «Ауді А3» керувала [PERSON] , яка не мала посвідчення водія на право керування транспортним засобом. Управління даним автомобілем було передано [PERSON] власницею [PERSON] , яка на момент передачі була обізнана про те, що [PERSON] посвідчення водія відповідної категорії не отримувала та не має права керування даним видом транспортних засобів, що було встановлено рішенням Коломийського міськрайнного суду від 13.02.2023р. по справі 346/4152/22. З викладеного слідує, що неправомірному заволодінню відповідачкою транспортним засобом, сприяла недбалість його власника - [PERSON] , яка добровільно передала в управління свій автомобіль, а тому виходячи з положень ч.4 ст. 1187 ЦК України, заподіяна в результаті експлуатації джерела підвищеної небезпеки шкода повинна відшкодовуватися ними спільно. До такого ж висновку прийшов Івано-Франківський апеляційний суд під час розгляду справи №346/3748/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП. В своїй постанові від 03.12.2024р. апеляційний суд зокрема зазначив, що «заподіяння позивачу шкоди стало можливим також через неправомірні дії самого власника транспортного засобу, які полягають у передачі керування транспортним засобом особі, яка не мала права керування, що у подальшому призвело до настання для позивача негативних наслідків. Наведене свідчить про те, що між умисними неправомірними діями власника транспортного засобу та шкодою, існує причино-наслідковий зв`язок. Таким чином, шкоду позивачу завдано спільними взаємопов`язаними сукупними діями водія транспортного засобу та його власника. Відтак, апеляційний суд скасував рішення першої інстанції та стягнув з [PERSON] на користь [PERSON] половину заявлених до стягнення сум, оскільки вважав, що обидві сторони повинні нести рівну відповідальність за спричинену шкоду. Враховуючи пов`язаність справ, суд не вбачає підстав відступати від висновків Івано-Франківського апеляційного суду, викладених в постанові від 03.12.2024р. №346/3748/22, а тому в даній справі також вважає, що заподіяна шкода повинна відшкодовуватись [PERSON] до [PERSON] в рівних частинах. В обґрунтування заявленої до стягнення моральної шкоди [PERSON] вказував, що внаслідок пошкодження його майна, він зазнав душевних страждань та вимушений звертатися до суду за захистом своїх прав. На момент ДТП знаходився в тяжкому стані з діагнозом «Covid-19», перебував на стаціонарному лікуванні в Коломийській ЦРЛ. Отримавши повідомлення про подію, переніс нервовий стрес, внаслідок чого його хвороба загострилася. Заподіяну йому моральну шкоду оцінює в 5000,00 гривень. Суд погоджується з доводами позивача про те, що пошкодження майна призвело до вимушених змін в його житті, оскільки необхідно було вчиняти дії пов`язані з відновленням та ремонтом пошкодженої будівлі, звертатися до правоохоронних органів та суду за захистом своїх майнових прав, що в сукупності дає підстави стверджувати про наявність душевних страждань та переживань у [PERSON] . Відтак, заявлений до стягнення розмір моральної шкоди суд вважає, таким, що відповідає критеріям розумності, виваженості та справедливості. При цьому, суд бере до уваги положення п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.95р., в якому вказано, судам слід мати на увазі, що у разі заподіяння особі моральної шкоди неправомірно вчиненими діями кількох осіб, розмір відшкодування визначається з урахуванням ступеня вини кожної з них. Відтак, враховуючи, що відповідальність за заподіяну [PERSON] моральну шкоду повинні нести [PERSON] і [PERSON] спільно та як визначено судом в рівних частинах, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 2500,00 гривень в якості відшкодування моральної шкоди, а в задоволенні іншої частини слід відмовити, оскільки вимог про відшкодування моральної шкоди до [PERSON] , позивач не заявляв. V. Розподіл судових витрат у справі. Згідно ст.. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. За правилами ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Матеріалами справи підтверджено понесені позивачем наступні судові витрати: 992,40 грн. на сплату судового збору, 5000,00 грн. - за виготовлення висновку експерта будівельно-технічного дослідження № 0369/БТ-22 та 3000,00 грн. - витрати на професійну правничу допомогу, що разом становить 8992,40 грн. Враховуючи часткове задоволення позову, суд доходить висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в сумі 675,00 грн. (7,5%), пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial