Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-26 00:00:00

01.04.2021 р. адвокат Король О.А. подав до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області позов в інтересах [PERSON] Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранекс-Черкаси» про усунення перешкод у користуванні майном, в якому просив: - зобов`язати ТОВ «Гранекс- Черкаси» усунути перешкоди в користуванні позивачці земельними ділянками за кадастровими номерами 7121583100:29:002:0093, 7121583100:18:003:0109, розташованими в адміністративних межах Деньгівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області в межах населеного пункту, шляхом звільнення даних ділянок та скасування в Державному реєстрі прав на нерухоме майно записів про право оренди ТОВ «Гранекс-Черкаси» вказаних ділянок за номерами записів про речове право № 19423185; № 19422644. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що відповідач протиправно використовує земельні ділянки з кадастровими номерами 7121583100:29:002:0093, 7121583100:18:003:0109, власником яких являється позивач. Так, 17.03.2011 було укладено договір оренди землі між [PERSON] та ТОВ «Гранекс-Черкаси», строком на 5 років. 11.07.2016 складена додаткова угода щодо внесення змін до договору оренди землі, якою продовжено строк дії договору, порядок його пролонгації тощо. Державний реєстр прав на нерухоме майно містить записи про державну реєстрацію права оренди ТОВ «Гранекс-Черкаси» на вказані вище земельні ділянки. Зокрема, щодо земельної ділянки з кадастровим номером: 7121583100:29:002:0093 зареєстровано право оренди ТОВ «Гранекс- Черкаси» за рішенням державного реєстратора виконавчого комітету Деньгівської селищної ради Веремій Л.В. №19423185 від 07.03.2017, 7121583100:18:003:0109 - рішенням №19422644 від 07.03.2017, що вбачається з Витягу ДЗК. [INFO] [PERSON] померла, а позивачка скористалася своїм правом на спадщину. На даний час установлено, що [PERSON] не підписувала додаткової угоди щодо внесення змін до договору оренди землі від 11.07.2016, яку використано як підставу державної реєстрації права оренди ТОВ «Гранекс- Черкаси». Відтак, перебування земельної ділянки в користуванні ТОВ «Гранекс-Черкаси» є безпідставним та таким, що порушує права власника земельної ділянки, в зв`язку з чим до суду скеровано даний позов. Користуватися земельною ділянкою приватної власності можливо на праві оренди, підставою для якої є договір, відповідно до якого сплачується орендна плата. Відповідно до статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц констатувала, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Таким чином, належним способом захисту порушеного права [PERSON] є подання негаторного позову про усунення перешкод у користуванні належним йому майном. За таких обставин, додаткова угода щодо внесення змін до договору оренди землі від 11.07.2016 є неукладеною. Вказане узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в пункті 7.27 постанови від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц. Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Позивач повідомив попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він очікує понести в зв`язку з розглядом справи. Він складається з 840,80 грн. судового збору, витрат на залучення експерта та витрат на правову допомогу в розмірі, визначеному угодою між позивачем та адвокатом Королем О.А., який на момент звернення до суду становить 2000,00 грн. та 500,00 грн. за 1 судове засідання. Ухвалою судді від 06.04.2021 р. відкрито провадження в справі та постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 21.07.2021 р. надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити в задоволенні позову повністю. Представник ТОВ «Гранекс-Черкаси» у відзиві зазначив, що позивачем обрано невірний спосіб захисту прав. Фактично, позивач подав віндикаційний позов, але назвав його негаторним. Віндикаційним є позов неволодіючого власника до володіючого невласника; негаторним є позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює в користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Представник позивачки стверджує, що ним встановлено невідповідність підпису на додатковій угоді від 11 липня 2016 року. Проте, не зазначає, яким саме чином він встановив цю обставину. Оспорювана додаткова угода укладена 11 липня 2016 року.З цього моменту ані власник ділянки [PERSON] , ані якийсь інший суб`єкт господарювання не працювали на ділянці протягом 2016-2018 сільськогосподарських років. На них працював відповідач: відкрито, добросовісно й оплатно. [PERSON] не передавала земельну ділянку в оренду комусь іншому, крім відповідача. Своїми конклюдентними (фактичними) діями з усвідомленого схвалення триваючих орендних відносин та виконання умов додаткової угоди від 11 липня 2016 року, в тому числі отримання орендної плати, власник [PERSON] додатково підтвердила дійсність вказаної угоди. Відповідач із відома власника [PERSON] працював на спірній ділянці, володів нею безпосередньо, платив орендну плату власнику [PERSON] , яка плату приймала та не повертала. На даний час немає можливості дізнатися чи вважала [PERSON] свої права порушеними, чи сумнівалась у власному підписі на додатковій угоді. Проте, її обізнаність з фактом договірного володіння ділянкою відповідачем свідчить про одне: якби вона бажала подати позов до суду, трирічний строк для подання такого позову в неї був і він сплив ще за її життя - 11 липня 2019 року. Сьогоднішній позивач не був учасником тих відносин, не може вплинути на волю тодішнього власника [PERSON] . Коли позивачка набула ділянки у власність, строк давності вже минув. Набуваючи ділянку, [PERSON] прийняла всі пов`язані з нею ризики та обставини. Відповідач вважає, що зазначені обставини є самостійною підставою для застосування судом строків давності та відмови в позові. Ухвалою суду від 21.06.2022 р. до участі в справі залучено правонаступника позивача [PERSON] [PERSON] . 08.02.2023 ухвалою суду призначено посмертну почеркознавчу експертизу, а справу провадженням зупинено. Ухвалою від 21.11.2023 р. провадження в справі поновлено, в зв`язку з надходженням висновку експерта. 25.03.2024 р. ухвалою суду було закрито підготовче провадження в справі і справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні наполягав на задоволенні позову. Зауважив, що згідно висновку експерта спірна додаткова угода не була підписана орендодавцем, тобто вона є неукладеною. Крім того, адвокат заперечував факт отримання позивачем від відповідача орендної плати за користування земельними ділянками. Жодного документу з підписами позивача про отримання таких коштів відповідачем не надано. Представник позивача вказав, що інших земельних ділянок, за які б позивач отримував плату від відповідача не має. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, вказав, що товариство користувалося земельними ділянками та сплачувало оренду плату. Строки давності звернення до суду закінчилися за життя [PERSON] у 2019 р. Після укладення додаткової угоди, починаючи з 2016 р. по даний час, відповідач сплачував і [PERSON] , і [PERSON] і [PERSON] кошти за орендну плату. Відомості про нарахування орендної плати відображені у звітності. Представник просив врахувати практику Верховного Суду, згідно якої якщо наявні кошти виплачені та прийняті сторонами, то договір є укладеним. Зазначив, що договір виконувався обома сторонами, що виключає його кваліфікацію як неукладеного. Орендар має вести себе добросовісно і належно. В разі, якщо наявні договірні відносини, договір може бути оспорюваним. Вислухавши доводи представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини. 17.03.2011 р. між [PERSON] та ТОВ «Гранекс-Черкаси» було укладено договір оренди землі строком на 5 років. 11.07.2016 була підписана додаткова угода щодо внесення змін до договору оренди землі. Копією свідоцтва про смерть [NUMBER] стверджено, що [INFO] [PERSON] померла. Із копій свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.05.2020, зареєстрованих в реєстрі за № 390 та №391 після смерті спадкодавця [PERSON] , [PERSON] являється спадкоємцем земельних ділянок з кадастровими номерами 7121583100:29:002:0093, 7121583100:18:003:0109, розташованими в адміністративних межах Деньгівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області Згідно інформації зДержавного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 18.03.2021 р. вбачається, що здійснено реєстрацію права власності земельних ділянок з кадастровими номерами 7121583100:29:002:0093, 7121583100:18:003:0109, що розташовані в адміністративних межах Деньгівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області за [PERSON] (запис за №36545553 та №36545358 від 19.05.2020) та право оренди за ТОВ «Гранекс-Черкаси» (запис за №19422644 та №19423185 від 07.03.2017). Відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №278842386 і №278836914 від 08.10.2021 р. власником земельних ділянок з кадастровими номерами 7121583100:29:002:0093, 7121583100:18:003:0109, що розташовані в адміністративних межах Деньгівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області являється [PERSON] . Згідно інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 02.12.2021 р. вбачається, що здійснено реєстрацію права власності земельних ділянок з кадастровими номерами 7121583100:29:002:0093, 7121583100:18:003:0109, що розташовані в адміністративних межах Деньгівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області за [PERSON] (запис за №44390681 та №44390046 від 08.10.2021) та право оренди за ТОВ «Гранекс-Черкаси» (запис за №19422644 та №19423185). Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються нормами Земельного кодексу України, Цивільного кодексу України, Закону України «Про оренду землі». Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти (частина перша, друга статті 11 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини 1 статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною 1 статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, вони регулюються також актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України «Про оренду землі» (частина друга статті 792 ЦК України). Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» під договором оренди землі розуміється договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною третьою статті 203ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. Відповідно до частини 1 статті 14Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Згідно з частиною 2 статті 207ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, заперечує факт укладення додаткової угоди щодо внесення змін до договору оренди землі від 11.07.2016 р., та, відповідно, виникнення орендних відносин, з тих підстав, що дану угоду [PERSON] не підписувала, волевиявлення на укладення не мала, тому перебування земельних ділянок у користуванні відповідача порушує права позивача як власника земельних ділянок. Згідно висновку експерта Черкаського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у справі №695/913/20 від 17.11.2023 р. підпис у додатковій угоді щодо внесення змін до договору оренди землі від 11.07.2016 р., в графі «Орендодавець» виконаний не [PERSON] . За змістом статей 76, 102 ЦПК України висновок експерта є доказом обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений. Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням. Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у частині третій статті 203 ЦК України: волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил статей 229-233 ЦК України про правочини, вчинені з дефектом волі - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Тобто як у частині першій статті 215 ЦК України, так і в статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. Тож внаслідок правочину учасники набувають права і обов`язки, що натомість не спричиняють для них правових наслідків. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли, що відповідає висновкам, викладеним у п. 6.15-6.21 постанови ВП ВС від 26.10.2022р. по справі № 227/3760/19-ц. У той же час, виконання правочину його учасниками може бути способом волевиявлення до вчинення правочину, відповідно до його суттєвих умов, передбачених законодавством. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) зроблено правовий висновок про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону. За змістом законодавчого регулювання, наведеного як у загальних положеннях про правочини, так і в спеціальних приписах глави 58 ЦК України, якщо договір оренди (найму) хоча й має ознаки неукладеного, але виконувався обома його сторонами, то така обставина захищає відповідний правочин від висновку про неукладеність і в подальшому він розглядається як укладений та чинний, якщо тільки не є нікчемним чи оспорюваним з інших підстав. У разі якщо договір виконувався обома сторонами (зокрема, орендар користувався майном і сплачував за нього, а орендодавець приймав платежі), то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір оренди вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше), що відповідає висновкам, викладеним у постанові ВП ВС від 26.10.2022р. по справі № 227/3760/19-ц. Суд вважає доведеним твердженням, що орендодавець [PERSON] оспорювану додаткову угоду не підписувала. Із матеріалів справи вбачається, що спірні земельні ділянки перебувають у користуванні відповідача з 07.03.2017 р. по даний час, не дивлячись на зміну їх власника. Факт виплати відповідачем орендної плати позивачу [PERSON] стверджено наданими стороною відповідача довідками про доходи за 2021-2023 р.р., копіями платіжних доручень, реєстрів безготівкових переказів. Також суд зазначає, що починаючи ще з 2015 р. позивач [PERSON] отримував грошові кошти за оренду земельної ділянки, що підтверджується копіями платіжних доручень за 2015, 2018-2019 роки (а.с.234-249) та копією доручення [PERSON] про надання права на отримання орендної плати за земельну ділянку (пай) в ТОВ «Гранекс-Черкаси» (а.c.127). З матеріалів справи не вбачається, що позивач, достовірно знаючи про виплату йому відповідачем орендної плати, заперечував проти їх виплати, звертався до відповідача з вимогою про повернення земельних ділянок. Доказів того, що позивач не бажав продовження існуючих договірних правовідносин стосовно оренди земельних ділянок матеріали справи не містять та стороною позивача не надано. Верховний Суд у своїх постановах неодноразово зазначав про застосування добросовісності (пункт 6 статті 3 ЦК України), що є певним стандартом поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення, та застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). Позивач, отримуючи від відповідача кошти в якості орендної плати, не вимагав від відповідача припинення користування даним ділянками, а звернувся з позовом про усунення перешкод у користуванні майном з мотивів неукладення додаткової угоди, що суперечить його попередній поведінці і свідчить про недобросовісність його дій, що відповідає висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року по справі № 390/34/17. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що додаткова угода від 11.07.2016 має ознаки оспорюваного правочину, а не неукладеного. Даний висновок суду узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду від 01 листопада 2023 року по справі № 692/1294/20. Згідно з ч. 1 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст.76-82 ЦПК. Згідно пункту 81 Постанови Великої Палати Верховного суду від 18.03.2020 року по справі № 129/1033/13-ц принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України). Враховуючи вищевказані обставини і факти, суд вважає, що позивач не довів та не підтвердив належними і допустимими доказами наявність підстав вважати додаткову угоду неукладеною, тому підстав для задоволення позову в частині усунення перешкод в користуванні земельними ділянками шляхом їх звільнення відповідачем немає, позов у цій частині до задоволення не підлягає. Щодо позовних вимог про скасування в Державному реєстрі прав на нерухоме майно записів про право оренди. Щодо вимоги про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів про право оренди земельних ділянок суд зазначає наступне. За змістом ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права. У ст. 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. Відповідно до п. 1, п. 2, п. 3 ч. 3 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пп. «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому пп. «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, в розумінні положень наведеної норми в чинній редакції на відміну від положень ч. 2 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Викладене свідчить, що з 16 січня 2020 року такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачає. Враховуючи викладене, відмову в задоволенні позову щодо усунення перешкод у користуванні майном та відсутності необхідності забезпечення виконуваності судового рішення (скасування державної реєстрації права), позовна вимога в частині скасування записів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право оренди ТОВ «Гранекс-Черкаси» земельних ділянок до задоволення не підлягає. З урахуванням вище викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є не обґрунтованими, не доведеними, тому не підлягають до задоволення. Щодо строків позовної давності, про які представником відповідача було вказано у відзиві, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Згідно статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Відповідно до ч.1 ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до вимог ч.ч. 3,4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки позивачу було відмовлено в позові за недоведеністю, необгрунтованістю, тому суд не вирішує питання щодо застосування наслідків пропуску строку позовної давності. За змістом ч.ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов не підлягає задоволенню, то судовий збір залишається за позивачем, інші судові витрати слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed