Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом Запорізької міської ради про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат за невиконання рішенням суду у загальному розмірі 94665,74 грн. Позов обґрунтований тим, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29.09.2022 у справі № 335/6352/21, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 16.05.2023 стягнуто із Запорізької міської ради на користь [PERSON] майнову шкоду у розмірі 149195 грн. 97 коп. та судовий збір у розмірі 1491 грн. 96 коп. У зв`язку із тим, що рішення суду не виконано відповідачем, позивачка просить суд стягнути із Запорізької міської ради на її користь 3% річних від зазначеної суми та втрати від інфляції за період з 26.03.2021 до 24.11.2024 у загальному розмірі 94665,74 грн., з яких 16420,97 грн. - 3% річних, 78244,77 грн. інфляційні втрати. Ухвалою судді\~від 25.12.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, сторонам встановлено строки на подання заяв по суті справи, призначено розгляд справи у судовому засіданні. 09.01.2025 представником Запорізької міської ради подано відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача заперечував проти позову. Заперечення відповідача мотивовані тим, що дія ч. 2 ст. 625 ЦК України не поширюються на зобов`язання, що виникають з діліктів. 19.02.2025 представника позивача подав до суду заяву про відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн. Позивач в судове засідання не з`явилася, причин неявки суду не повідомила. Представник Нестеренко М.О. в судовому засіданні підтримав позов та просив його задовольнити. Також представник позивача пояснив, що рішення суду не виконано. Представник відповідача заперечував проти позову з підстав, викладених у відзиві. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд встановив наступні фактичні обставини. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29.09.2022 у справі № 335/6352/21, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 16.05.2023 стягнуто із Запорізької міської ради на користь [PERSON] майнову шкоду у розмірі 149195 грн. 97 коп. та судовий збір у розмірі 1491 грн. 96 коп. Вищезазначені судові рішення в касаційному порядку не оскаржувалися. Рішення суду в касаційному порядку не оскаржувалося. 28.06.2023 за заявою позивача судом видано виконавчий лист. 20.09.2023 Управління Державної казначейської служби України у м. Запоріжжі Запорізькій області повернуло позивачеві виконавчий лист без виконання. Ухвалою суду від 17.09.2024 задоволено заяву [PERSON] про зміну порядку виконання рішення суду, встановлено наступний порядок виконання рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29.09.2022 по справі № 335/6352/21: стягнути з Запорізької міської ради на користь [PERSON] майнову шкоду у розмірі 149195 грн. 97 коп. та судовий збір у розмірі 1490 грн. 96 коп., шляхом списання коштів з відповідного рахунку виконавчого комітету Запорізької міської ради. Ухвалою суду від 22.01.2025 за заявою представника позивача виправлено описку в ухвалі суду від 17.09.2024 в частині розміру стягнутого з відповідача судового збору. Представник позивача в судовому засіданні повідомив, що рішення суду не виконано. Згідно з\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України). Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (частина друга статті 509 ЦК України). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, але також завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі й інші юридичні факти (частина друга статті 11 ЦК України). Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між суб`єктом, який таку шкоду завдав, і потерпілим. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим. За змістом статей 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Судове рішення про стягнення таких коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору). Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України)/ Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Зазначений висновок щодо застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Порушенням зобов`язання, згідно з статтею 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). По своїй суті зобов`язання про відшкодування майнової шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру відшкодування. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала шкоди, може бути: 1) договір особи, що завдала шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки відшкодування шкоди; 2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір відшкодування шкоди. Тільки після конкретизації змісту зобов`язання про відшкодування шкоди за допомогою рішення суду або договору про відшкодування шкоди, те чи інше зобов`язання може бути кваліфіковане як грошове, і відповідно може відбутися прострочення боржника (особи, що завдала шкоди) щодо його виконання (такий висновок викладений у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду 03 квітня 2019 року у справі № 757/3725/15-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 463/389/14-ц, від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц). Отже, підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди між сторонами є факт її завдання позивачу, а рішенням суду від 29 вересня 2022 року у справі № 335/6352/21 конкретизовано її розмір та визначено спосіб відшкодування (стягнення грошових коштів). Зазначене судове рішення набрало законної сили 16 травня 2023 року. Рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (частина друга та четверта статті 6 Закону України «Про виконавче провадження»). Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року № 845 (далі - Порядок № 845). Висновок про застосування Порядку № 845 викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 травня 2020 року у справі № 200/7261/13. Відповідно до пункту 3 Порядку № 845 рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій). Пунктом 26 Порядку № 845 передбачено, що безспірне списання коштів з рахунків розпорядників (бюджетних установ) та одержувачів бюджетних коштів, на яких обліковуються кошти загального та спеціального фондів відповідного бюджету, здійснюється в межах бюджетних асигнувань, передбачених у затвердженому кошторисі або плані використання бюджетних коштів, та у разі наявності на його рахунках для обліку відкритих асигнувань (залишків коштів на рахунках). За змістом пункту 41 Порядку № 845 (розділ «Безспірне списання коштів місцевих бюджетів для відшкодування шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам») орган казначейства здійснює безспірне списання коштів місцевих бюджетів для відшкодування шкоди, зокрема, шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. За пунктом 42 Порядку № 845 у разі здійснення безспірного списання коштів місцевих бюджетів згідно з пунктом 41 цього Порядку стягувачі подають документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку до органу казначейства за місцезнаходженням органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, внаслідок незаконного прийнятих рішень, дій чи бездіяльності якого заподіяно шкоду. Орган Казначейства повідомляє зазначеному органу протягом п`яти робочих днів після надходження документів про їх надходження. Перерахування коштів стягувачу здійснюється Казначейством у тримісячний строк з дня надходження необхідних документів та відомостей (абзац 2 пункту 48 Порядку № 845). Рішенням суду 29 вересня 2022 року у справі № 335/6352/21 кошти в рахунок відшкодування шкоди позивачу стягнуто із Запорізької міської ради, а отже відповідно до статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» таке рішення виконується органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів у відповідності до Порядку № 845 на підставі звернення стягувача та на підставі наданих ним відповідно до вказаного порядку документів. З огляду на вказаний припис абзацу 2 пункту 48 Порядку № 845 прострочення боржника у спірних правовідносинах настає за сукупності таких юридичних фактів: (1) стягувач подав до органу казначейства документи, визначені пунктом 6 Порядку; (2) Казначейство за виконавчим документом не перерахувало кошти протягом трьох місяців з дня надходження поданих стягувачем документів. Отже, припис частини другої статті 625 ЦК України щодо юридичних наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання боржником за рахунок коштів місцевого бюджету поширюється на випадки порушення підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання з відшкодування завданої цим органом місцевого самоврядування шкоди з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення стягувачем до органу казначейства відповідних документів і включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення. Зазначений висновок узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21. Матеріали справи не містять відомостей про дату звернення позивачем до Державної казначейської служби України після того, як ухвалою суду від 17.09.2024 було змінено порядок виконання рішення суду від 29.09.2022. Разом з тим, повний комплект документів, визначений пунктом 6 Порядку № 845, позивач міг подати до Державної казначейської служби лише після отримання ухвали суду від 22.01.2025 про виправлення описки в ухвалі суду від 17.09.2024, якою змінено порядок виконання рішення суду від 29.09.2022. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що визначений абзацем 2 пункту 48 Порядку № 845 тримісячний строк перерахування коштів стягувачеві (позивачеві) станом на момент ухвалення судом рішення в даній справі ще не сплив. Отже, у позивача ще не виникло право вимагати від відповідача сплати суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. З урахуванням вищенаведеного, позов задоволенню не підлягає. Згідно з положенням пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача. Відповідачем доказів понесення судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, суду не надано. Із заявою про намір подати такі докази після ухвалення судом рішення у справі представник відповідача до суду не звертався.

Outcome: dismissed