Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-16 00:00:00

Одеський національний медичний університет (далі ОНМедУ, Університет) звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником. В обґрунтування позову зазначив, що з 01.09.2017 по 31.08.2021 [PERSON] перебувала з позивачем у трудових відносинах, обіймаючи посаду асистента, а в подальшому старшого викладача кафедри соціальної медицини, громадського здоров`я та медичного права. 06.11.2019 між ОНМедУ в особі керівника т.в.о. ректора Сузіна Ю. В. та [PERSON] укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, згідно з положеннями якого відповідач взяла на себе повну відповідальність за забезпечення зберігання довірених їй матеріальних цінностей. Актом внутрішнього переміщення основних засобів від 06.11.2019 засвідчено факт здачі відповідного переліку об`єктів матеріально-відповідальною особою завідувачем кафедри соціальної медицини, громадського здоров`я та медичного права [PERSON] , який був прийнятий іншою матеріально-відповідальною особою [PERSON] 17.06.2021 наказом ОНМедУ № 266-о «Про введення в дію рішення Вченої ради Одеського національного медичного університету від 17.06.2021» вирішено, зокрема, ліквідувати з 01.09.2021 кафедру соціальної медицини, громадського здоров`я та медичного права. Наказом ОНМедУ «Про прийом передачу справ, документів і матеріальних цінностей структурних підрозділів Одеського національного медичного університету» № 287-о від 24.06.2021 передбачено, зокрема, завідувачу кафедри соціальної медицини, громадського здоров`я та медичного права [PERSON] та старшому викладачу даної кафедри [PERSON] здійснити передачу справ, документів і матеріальних цінностей кафедри комісії на підставі акта прийому - передачі справ, документів і матеріальних цінностей кафедри не пізніше 30.06.2021. Даний наказ було направлено структурним підрозділам, зазначеним у ньому, зокрема, кафедрі соціальної медицини, громадського здоров`я та медичного права й завідувачу даної кафедри [PERSON] . Указує, що позивачем були здійснені необхідні дії, спрямовані на повідомлення відповідача щодо передачі справ, документів і матеріальних цінностей кафедри, проте останньою відповідних дій щодо їх передачі не вчинено. 20.07.2021 позивачем видано розпорядження «Про створення комісії на виконання наказу Одеського національного медичного університету від 24.06.2021 № 287-о» № 20 від 20.07.2021 для інвентаризації майна, виявленого в приміщеннях кафедри соціальної медицини, громадського здоров`я та медичного права, які розташовані за адресою: [ADDRESS] (4 поверх). 21.07.2021 на підставі висновку засідання інвентаризаційної комісії, під час проведення інвентаризації на кафедрі соціальної медицини, громадського здоров`я та медичного права встановлено нестачу майна, а саме 9 об`єктів (комп`ютерної техніки) на загальну суму 58\~222,37 грн. Посилаючись на те, що відповідач не забезпечила збереження переданих їй матеріальних цінностей, чим завдала шкоди, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь завдану матеріальну шкоду у розмірі 78\~072,89 грн. У відзиві\~на позовну\~заяву [PERSON] \~просила у\~задоволенні позову відмовити, посилалася на пропуск позивачем строку звернення до суду, визначеного ч. 3 ст. 233 КЗпП України, оскільки, як стверджує позивач, нестачу встановлено 21.07.2021, тоді як даний позов подано лише у травні 2023 року. При цьому позивачем клопотання про поновлення строку не заявлялося. Крім того\~ указує,\~що статтею\~135-1\~КЗпП Українивизначено, що письмовий договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівником, який досяг вісімнадцятирічного віку та займає посаду або виконує роботу, безпосередньо пов`язану із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або використанням у процесі виробництва переданих йому цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Також такий договір може бути укладений з працівником, який виконує роботу за трудовим договором про дистанційну роботу або про надомну роботу і користується обладнанням та засобами роботодавця, наданими йому для виконання роботи. Однак, [PERSON] займала посаду асистента кафедри, тобто не займала посаду та не виконувала роботу, що передбачена п. 1 ч. 1 ст. 135-1 КЗпП України, та не була прийнята на роботу за трудовим договором про дистанційну роботу або про надомну роботу, що передбачено п. 2 ч. 1 ст. 135-1 КЗпП України. Більше того, станом на момент видачі наказу № 287-о вона займала вже не посаду асистента кафедри, а посаду старшого викладача закладу вищої освіти. З додатку № 1 до постанови Держкомпраці СРСР та Секретаріату ВЦРПС від 28.12.1977 №447/24, що визначає перелік посад і робіт, що заміщаються або виконуються працівниками, з якими підприємством, установою організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на зберігання, обробки, продажу (відпустку), перевезення або застосування у процесі виробництва слідує, що він не передбачає посади старшого викладача та асистента як посади і роботи, що займаються і виконуються працівниками з якими можна укласти договір про повну матеріальну відповідальність, у зв`язку з чим вважає, що договір від 06.11.2019 не є доказом матеріальної відповідальності [PERSON] . Окрім того зазначає, що позивачем не доведено наявності умов, передбачених ст. 130 КЗпП. Вона не порушувала трудові обов`язки, не вчиняла діяння, які б спричинили шкоду позивачу, відсутня її вина, а позивачем не обґрунтовано, наслідком яких її дій вчинено шкоду та не доведено причинно наслідкового зв`язку між дією та шкодою. Також указує, що вона не була ознайомленою з наказами від 17 червня 2021 року № 266-о, від 24 червня 2021 року № 2878-о та розпорядженням від 20.07.2021 № 20. Вона не є власником електронної пошти «кафедри соціальної медицини, громадського здоров`я та медичного права» та не мала трудового обов`язку ознайомлюватись з кореспонденцією, направленою на пошту кафедри. \~ \~ \~ \~У судовому засіданні представник позивача Терещенко О. О. позов підтримала та просила його задовольнити з підстав, неведених у позовній заяві. \~ \~ \~ \~Представник відповідача адвокат Кравець А. М у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала з наведених у відзиві підстав. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. 01.09.2017 [PERSON] прийнято на посаду асистента кафедри соціальної медицини, громадського здоров`я та медичного права Одеського національного медичного університету. 16.09.2019 [PERSON] переведено в.о. старшого викладача кафедри соціальної медицини, громадського здоров`я та медичного права до конкурсу Одеського національного медичного університету. 09.10.2020 [PERSON] обрано за конкурсом на посаду старшого викладача вищої освіти кафедри соціальної медицини, громадського здоров`я та медичного права Одеського національного медичного університету. 31.08.2021 [PERSON] звільнено з посади старшого викладача закладу вищої освіти кафедри соціальної медицини, громадського здоров`я та медичного права, у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Згідно з\~договором про\~повну індивідуальну\~матеріальну відповідальність\~від 06.11.2019,\~укладеного між\~т.в.о.\~ректора Сухіним\~Ю.\~В.\~та старшим викладачем\~кафедри соціальної\~медицини,\~громадського здоров`я\~та медичного\~права [PERSON] , яка займає посаду, безпосередньо пов`язану із збереженням матеріальних цінностей, працівник бере на себе повну відповідальність за забезпечення зберігання довірених йому підприємством, установою, організацією матеріальних цінностей. Відповідно до акта внутрішнього переміщення основних засобів від 06.11.2019 завідувач кафедри соціальної медицини, громадського здоров`я та медичного права [PERSON] передала, а асистент [PERSON] прийняла 363 об`єкта на суму 247\~151,71 грн. Відповідно до п. 6 наказу № 266-о від 17 червня 2021 року Одеського національного медичного університету «Про введення в дію рішення Вченої ради Одеського національного медичного університету від 17.06.2021» вирішено ліквідувати з 01 вересня 2021 року зокрема кафедру "Соціальної медицини, громадського здоров`я та медичного права". Пунктом 5 наказу Одеського національного медичного університету № 287-о від 24 червня 2021 року «Про прийом-передачу справ, документів і матеріальних цінностей структурних підрозділів Одеського національного медичного університету» передбачено завідувачу кафедри соціальної медицини, громадського здоров`я та медичного права [PERSON] та старшому викладачу закладу вищої освіти кафедри соціальної медицини, громадського здоров`я та медичного права [PERSON] здійснити передачу справ, документів і матеріальних цінностей кафедри соціальної медицини, громадського здоров`я та медичного права Комісії на підставі Акта прийому-передачі справ, документів і матеріальних цінностей кафедри соціальної медицини, громадського здоров`я та медичного права не пізніше 30 червня 2021 року. 20 липня 2021 року на виконання наказу Одеського національного медичного університету від 24.06.2021 № 287-о позивачем видано розпорядження № 20 про створення комісії на період з 21.07.2021 по 23.07.2021, наказано комісії провести інвентаризацію майна, виявленого, зокрема, у приміщеннях кафедри соціальної медицини, громадського здоров`я та медичного права, які розташовані за адресою вул. Ольгіївська, 13 (4 поверх), виявлені справи, документи і матеріальні цінності в приміщеннях, зокрема, кафедри соціальної медицини, громадського здоров`я та медичного права, передати за відповідністю до навчального відділу Одеського національного медичного університету та складу. З протоколу № 1 засідання інвентаризаційної комісії згідно наказу № 287-о від 24.06.2021 Одеського національного медичного університету від 21 липня 2020 року слідує, що комісія, яка призначена наказом № 287-о ОНМедУ від 24.06.2021, розглянувши результати інвентаризації та наданих документів склала висновок, що під час проведення інвентаризації на кафедрі соціальної медицини, громадського здоров`я та медичного права зокрема встановлені нестачі об`єктів у кількості 9 штук на суму 58 222,37 грн. Відповідно до частин першої та другої статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права та законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови що така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю працівника). Згідно з пунктом 1 частини першої статті 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Відповідно до статті 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (пункт перший статті 134 КЗпП України), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі статтею 135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір, та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. Перелік вказаних посад і робіт, а також типовий договір про повну матеріальну відповідальність має бути затверджений в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Проте чинною наразі є постанова Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24. Зазначеною постановою затверджено Перелік посад і робіт, що заміщаються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою чи організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на зберігання, продаж (відпуск), перевезення або застосування у процесі виробництва. Як слідує з матеріалів справи, договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 06.11.2019 укладено між позивачем та [PERSON] як старшим викладачем кафедри соціальної медицини, громадського здоров`я та медичного права Одеського національного медичного університету. Однак, згідно вказаного переліку посад і робіт [PERSON] не відноситься до категорії працівників, з якими укладається договір про повну матеріальну відповідальність. Укладаючи договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 06.11.2019 [PERSON] не займала посаду та не виконувала роботу, що передбачена п. 1 ч. 1 ст. 135-1 КЗпП України, та не була прийнята на роботу за трудовим договором про дистанційну роботу або про надомну роботу, що передбачено п. 2 ч. 1 ст. 135-1 КЗпП України. Договір про повну матеріальну відповідальність можна укладати у письмовій формі тільки з працівниками визначених категорій. Договір про повну матеріальну відповідальність, укладений з особами, які не включені до Переліку категорій працівників, з котрими можна такі договори укладати, є недійсним. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 686/12599/17. Сам по собі факт укладання з працівником договору про повну матеріальну відповідальність не є підставою для покладання матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди за пунктом 1 частини першої статті 134 КЗпП України. Аналогічна правова позиція викладена у правовому висновку Верховного Суду України у справі № 6-16цс12 від 25 квітня 2012 року, за яким договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, чиї посади (виконувана робота) в переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, не вказані, юридичної сили не мають і не можуть бути підставою для матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної з їх вини шкоди. Таким чином, відсутні правові підстави для повної матеріальної відповідальності відповідача. Підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода. Трудові обов`язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо. Згідно з частиною другою статті 130 КЗпП України умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: пряма дійсна шкода; протиправна поведінка працівника; вина в діях чи бездіяльності працівника; прямий причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала. Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. Протиправна поведінка працівника - це поведінка працівника, який не виконує чи неналежним чином виконує трудові обов`язки, передбачені приписами правових норм, трудовими договорами, наказами та розпорядженнями підприємств, установ та організацій. Формами протиправної поведінки працівника є протиправна дія чи протиправна бездіяльність. Обов`язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності є вина. За приписами КЗпП України, матеріальна відповідальність працівника настає тільки за наявності його вини в заподіянні підприємству, установі, організації майнової шкоди. Вина працівника - це його психічне ставлення до вчинюваної дії чи бездіяльності, та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності. Отже, працівник визнається винним у заподіянні шкоди, якщо протиправне діяння вчинене ним умисно або з необережності (за винятком випадків, коли шкоду нанесено джерелом підвищеної небезпеки). У трудовому праві діє презумпція відсутності вини працівника, а тому обов`язок доведення вини працівника у спричинені підприємству шкоди, покладається саме на роботодавця, тобто у даному випадку на позивача. Причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і майновою шкодою, яка сталася, повинен бути прямим (безпосереднім). Прямий зв`язок - це такий, за якого майнова шкода безпосередньо, з неминучістю випливає з дій чи бездіяльності працівника. У будь-якому разі працівник повинен нести матеріальну відповідальність лише за ту частину шкоди, яка безпосередньо випливає з його дій чи бездіяльності. З наведеного слід зазначити, що відсутність підстав чи однієї з обов`язкових умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Відповідно до ст. 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду роботодавець повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. Суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Під час розгляду даної справи встановлено, що відповідач не належить до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП може бути укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність і такий договір не міг укладатися. Крім того, позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність підстав і умов матеріальної відповідальності відповідача, а саме якими неправомірними діями чи бездіяльністю відповідача заподіяна шкода, не надано доказів вини відповідача в заподіянні шкоди, як і причинного зв`язку між протиправною поведінкою, винною дією чи бездіяльністю і шкодою, яка настала. Також позивачем не доведено і розмір шкоди яку, як стверджує позивач, завдано відповідачем, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь 78 072,89 грн, тоді як зі змісту позовної заяви слідує, що позивач обґрунтовував заподіяння шкоди відповідачем нестачею об`єктів у кількості 9 штук на суму 58 222,37 грн. Також позивачем не доведена і вартість матеріальних цінностей, а докази, надані позивачем, таку вартість не підтверджують. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На підставі наведеного, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Що стосується доводів відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду, визначеного ч. 3 ст. 233 КЗпП України, суд зазначає таке. Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди (частина третя статті 233 КЗпП України). Встановлені статтею 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. При вирішенні спорів щодо відшкодування шкоди, завданої діями працівника, суди повинні перевіряти, чи додержався власник або уповноважений ним орган установленого статтею 233 КЗпП України річного строку з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення до суду з позовом про її відшкодування. Днем виявлення шкоди необхідно вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, завданої працівником. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз`яснено, що необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений статтею 233КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення до суду з позовом про її відшкодування. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акта або висновку. Як слідує з матеріалів справи, факт наявності нестачі матеріальних цінностей, як зазначає позивач, встановлено ним на підставі висновку засідання інвентаризаційної комісії від 21.07.2021. Разом з тим, розділом ХІХ Прикінцевих положень КЗпП України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені 233 КЗпП, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінетом Міністрів України від 27.06.2023 № 651 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Отже, на час звернення позивача до суду із цим позовом, діяв карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, тому строк, встановлений ч. 3 ст. 233 КЗпП не пропущено. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, повнесені позивачем, слід залишити за ним.

Outcome: dismissed