Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-24 00:00:00

В серпні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме , що він самостійно виховує та утримує сина [PERSON] , [INFO] , який не досяг 18 років, без участі матері - [PERSON] . В обґрунтування позову вказує, що він з відповідачкою перебував у зареєстрованому шлюбі з 21.07.20174 року по 29.02.2024 року. Шлюб розірвано на підставі рішення Ірпінського міського суду Київської області 29.02.2024 року. Від подружніх стосунків [INFO] у них народився син [PERSON] . На час подання заяви малолітній [PERSON] проживає разом з батьком, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Позивач звернувся до служби у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради щодо визначення місця проживання сина з батьком та встановлення факту самостійного виховання неповнолітнього сина батьком та йому було рекомендовано звернутися до суду для вирішення даного питання. Матір малолітнього [PERSON] зареєстрована та проживає окремо за адресою: [ADDRESS] та не приймає участі у вихованні дитини та не заперечує проти визначення місця проживання дитини з батьком. Для забезпечення нормального рівня безпеки, розвитку та навчання дитини батьку потрібно вивезти сина за кордон, оскільки на території України тривають військові дії. Без підтвердження факту того, що він самостійно виховує та здійснює догляд за малолітнім сином без будь - якої сторонньої допомоги та участі матері, не матиме права перетину державного кордону України у період дії військового стану та може бути мобілізований у будь - який час, та малолітня дитина фактично залишиться одна без батька та матері чи будь - яких інших родичів, які зможуть здійснювати догляд за ним та займатися його вихованням, що є вкрай небезпечним для подальшої долі малолітньої дитини. У разі підтвердження факту того, що він самостійно виховує та здійснює догляд за малолітнім сином без будь - якої сторонньої допомоги та участі матері, він зможе отримати право на відстрочку від призову під час мобілізації та матиме право на виїзд за кордон, внаслідок чого зможе забезпечити безпеку свого малолітнього сина, його належне виховання та навчання за кордоном. Також, він не має наміру перешкоджати відповідачці у здійсненні нею її прав та обов`язків щодо їх спільної дитини. Представник позивача в судове засідання не прибув, через канцелярію суду надала письмову заяву, в якій просила суд розглядати справу без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Відповідачка в судове засідання не прибула, через канцелярію суду надала письмову заяву, в якій заперечувала проти позовних вимог, посилаючись на те, що побоюється, що позивач в подальшому буде перешкоджати їй у вільному спілкуванні із сином. Просила розглядати справу на підставі наявних у справі доказів. Представник органу опіки та піклування Виконавчого комітету Ірпінської міської ради в судове засідання не прибула, через систему «Електронний суд» надала заяву, в якій просила суд розглядати справу без участі представника третьої особи та прийняти рішення відповідно до поданих документів, чинного законодавства, враховуючи інтереси дитини. Ураховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку. Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу. Відповідно до частин 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований 21 липня 2017 року Ірпінським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області розірвано на підставі рішення Ірпінського міського суду Київської області від 29 лютого 2024 року ( а.с.17-19). Сторони у справі є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 18 серпня 2020 року Ірпінським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ) ( а.с.9). Згідно з Витягом з Реєстру територіальної громади від 19.06.2024, місце проживання [PERSON] та його сина [PERSON] зареєстровано за однією адресою, а саме: [ADDRESS] (а. с. 9, 18). Згідно з Витягом з Реєстру територіальної громади від 19.07.2024, місце проживання [PERSON] та його сина [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (а. с. 10,11). Згідно з Характеристикою вихованця середньої групи «Сонечки» Ірпінського приватного закладу дошкільної освіти « Любімки» від 19.07.2024 року [PERSON] дійсно відвідує ПЗДО « Любімки» з 14.09.2023 року та покидає заклад у супроводі батька [PERSON] (а. с. 16). Надаючи правову оцінку встановленим фактам і правовідносинам, суд зазначає таке. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України). Частиною 1 статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною 5 статті 157 цього Кодексу. Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України. За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до частин 1-4 статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть, якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини). Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України). Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Тому смерть, до прикладу, батька дитини є підставою для припинення його обов`язку утримувати дитину. Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання. У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України). Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. Частиною 1 статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до частин 3, 4 статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Разом з тим, доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Такий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22. Так, судом встановлено, що малолітній [PERSON] , [INFO] , є сином сторін та який наразі проживає разом із батьком [PERSON] . Позивач [PERSON] , звертаючись до суду з позовом, зазначив, що відповідачка [PERSON] проживає окремо і на теперішній час участі у вихованні та утриманні сина [PERSON] не бере. Однак, таке твердження, зважаючи на положення ст. 141 СК України, суд оцінює критично, оскільки проживання матері окремо від сина не впливає на обсяг її прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Разом з тим, жодних доказів, які б вказували на те, що відповідач [PERSON] , як мати, не здійснює батьківські права і не виконує обов`язки щодо утримання та виховання сина [PERSON] та умисно ухиляється від їх виконання, суду не надано. Як вже зазначалося, що для підтвердження самостійного виховання дитини батьком (матері) необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері (батька) обмежується або припиняється. Втім, суд не встановив існування (настання) обставин, які б могли свідчити про обмеження або припинення певного обсягу прав сторін стосовно дитини. Більш того, суд наголошує, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч. 1 ст. 14, ч. 1 ст. 15 СК України). Разом з тим, в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), котрі мають бути підтверджені виключно цивільно-правовими актами (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім), та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються, та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. До того ж, суд зазначає, що встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини може мати негативні наслідки матері дитини - сина [PERSON] , оскільки ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Так, зокрема, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дітей є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав. За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком, оскільки для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері дитини обмежується або припиняється. Крім того, суд зазначає, що факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини. Відтак, враховуючи наведені вище норми права, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, оцінивши надані докази, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, суд дійшов висновку про наявність підстав відмови у задоволенні позову. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Відтак, у контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім. Питання щодо судових витрат, суд вирішує відповідно до положень ст.141 ЦПК України, а тому понесені позивачем судові витрати не підлягають до відшкодування відповідачем.

Outcome: dismissed