Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-19 00:00:00

30 вересня 2024 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому усунути перешкоди у користуванні 13/100 частин житлового будинку [ADDRESS] шляхом вселення до житлового будинку під літерою «Е» у вказаному домоволодінні, стягнути судові витрати, що складаються із сплаченого судового збору та витрат на професійну правничу допомогу. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що вона є власником 13/100 частин житлового будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , про що вказане свідоцтво про право на спадщину за заповітом видане 18.09.2021 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу І.М. Гребенюк. Відповідач тривалий час чинить перешкоди [PERSON] у реалізації нею свого права власності відносно об`єкту нерухомості за вказаною адресою, не допускає останню до спільного двору домоволодіння, відбулися численні звернення з обох сторін до правоохоронних органів, які не вирішені і по теперішній час, що і зумовило звернення позивачки до суду із зазначеним позовом. Ухвалою суду від 02.10.2024 року відкрито провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду в порядку загального позовного провадження. 04.11.2024 року через підсистему «Електроннний суд» від представника відповідачки адвоката Кострича М.П. надійшов відзив на позовну заяву, за яким відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі через недоведеність факту перешкоджання з боку відповідачки у користуванні позивача об`єктом нерухомості. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 19.11.2024 року закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті та викликано свідків у судове засідання 05.12.2024 року. У судовому засіданні 20.02.2025 року представник позивача [PERSON] адвокат Глух Н.А. позовні вимоги підтримала повністю із зазначених в позові підстав та просила суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] адвокат Кострич М.П. в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у повному обсязі, а у разі задоволення судом вимог, просив зменшити розмір витрат за надання професійної правничої допомоги. Суд, заслухавши пояснення сторін, покази свідків, перевіривши матеріали справи, дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково з таких підстав. Судом встановлено,\~що [PERSON] є власником 13/100 часток домоволодіння [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18.09.2021 року, виданому приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Г.П. Поліщук. Спадкове майно складається з трьох житлових будинків під літ. В, Д, Е та надвірних будівель та споруд під літ. П, К, М, Р сараї, літ. И -літня кухня, літ. О -душ, літ. Л -гараж, № 1-3 огорожа, І-ІІІ мостіння, загальною площею 133,8 кв.м., житловою площею - 92,2 кв.м. (а.с. 12). Вказаний об`єкт спадкового майна належав на підставі договору купівлі-продажу від 01.06.1955 року [PERSON] , який помер [INFO] , спадкоємцем якого була його донька, [PERSON] , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав, хоча право власності зареєструвала. Відповідно до рішення виконавчого комітету Іллічівської районної ради народних депутатів м. Одеси від 16.09.1988 року, № 147 (п. 3): гр. [PERSON] на праві особистої власності згідно договору купівлі-продажу від 01.06.1955 року належить у житловому будинку літ. Е - житлова кімната 9,3 м.кв., кухня 5,8 м.кв.,загальною вартістю 1200 карбованців, що складає 13/100 частин домоволодіння (а.с. 20-21). На підставі заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І.М. 22.05.2014 року, зареєстрованого у реєстрі за № 770, спадкоємцем зазначеного у заповіті майна [PERSON] , 1948 року народження, яка померла [INFO] , є [PERSON] , яка є позивачем по справі (а.с. 12, 13) Частиною першою статті 2 ЦПК України\~передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом уКонституцією України\~передбачено, як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України\~установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями\~статті 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Згідно статті 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Відповідно до\~статті 316 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно приписів\~ст. 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~ 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника\~житлового будинку,\~квартири визначені\~статтями 317,\~383\~ЦК України\~та статтею\~150\~ЖК УРСР,\~які передбачають\~право власника\~використовувати житло\~для власного\~проживання,\~проживання членів\~сім`ї,\~інших осіб\~і розпоряджатися\~своїм житлом\~на власний\~розсуд.\~Обмеження чи\~втручання у\~права власника\~можливе лише\~з підстав,\~передбачених законом.\~На зміст\~права власності\~не впливають\~місце проживання\~власника та\~місцезнаходження майна. За змістом даної норми закону звернення до суду з позовом застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника. Положення\~статті 391 ЦК України\~підлягають застосуванню у випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц дійшла висновку про те, що допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном. Аналіз даних норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Дана правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 та постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року в справі № 727/11132/14-ц. В пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року « Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень статей\~391,\~396 ЦК\~позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Верховний суд у справі № 910/5080/21 (ЄДРСРУ №112664531) від 12 липня 2023 року акцентує увагу, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Усебічність дослідження доказів означає те, що суд враховує аргументи всіх осіб, що беруть участь у справі, дослідження та подальшу оцінку доказів проводить не з позиції однієї зі сторін, а з позиції незалежного арбітра. Частиною восьмою статті 83 ЦПК України зазначено, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Судом 22.01.2025 року задоволено клопотання представника відповідача адвоката Кострича М.П. про витребування доказів, про що постановлена ухвала та витребувано з відділення поліції № 3 ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області матеріали кримінального провадження № 120211634700000833 від 06.10.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України. Про існування вказаного кримінального провадження суду стало відомо поза межами підготовчого засідання, після його закриття та призначення справи до розгляду по суті. Але з метою забезпечення всебічного розгляду справи із врахуванням положень ч. 8 ст. 83 ЦПК України, суд вважав за необхідне витребувати матеріали кримінального провадження № 120211634700000833 від 06.10.2021 року для з`ясування характеру відносин між сторонами, оскільки сторони обмежені у наданні суду вказаних матеріалів, через те, що кримінальне провадження на теперішній час не закрито. Дослідження матеріалів кримінального провадження вказує на існування тривалих недоброзичливих відносин між сторонами, що полягають у неодноразових взаємних зверненнях до правоохоронних органів з метою штучного створення конфліктних ситуацій між співвласниками домоволодіння. Таке твердження узгоджується з матеріалами справи, що містять численні звернення позивачку до поліції з метою усунення перешкод у користуванні власністю з боку відповідачки, за наслідками розгляду яких органи поліції рекомендують звернутися до суду у порядку цивільного судочинства для вирішення конфліктної ситуації, не знаходячи у вказаних інцедентах складу та події кримінального правопорушення (а.с. 22-27). Узгоджуються зі вказаними обставинами і покази свідків у судовому засіданні 05.12.2024 року. Зокрема, свідок [PERSON] пояснила суду, що тривалий час знайома з позивачкою, дуже добре знала її спадкодавицю [PERSON] , за якою позивачка доглядала. Неодноразово з позивачкою приїзджала до спірного домоволодіння, але з 2021 року не можуть потрапити туди, оскільки відповідачка встановила замки на хвіртці загального користування, іншого доступу до домоволодіння немає, щораз відповідачка у допуску відмовляє, викликає поліцію, виникають конфліктні ситуації. Свідок [PERSON] пояснив суду, що був сусідом покійної [PERSON] , зазначив, що був біля домоволодіння разом з позивачкою, в цей день повинен був приїхати експерт для проведення судової технічної експертизи у іншій цивільній справі між цими сторонами, але відповідачка відмовилася допускати на територію домоволодіння позивачку. Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) під час розгляду справ неодноразово звертав увагу, що процесуальні правила призначені для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності, а також, що учасники судового провадження повинні мати право розраховувати на те, що ці правила застосовуватимуться. Цей принцип застосовується до усіх не лише до сторін провадження, але й до національних судів (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 22.06.2006 у справі Miholapa v. Latvia (Михолапа проти Латвії), від 31.05.2007 у справі Andrejeva v. Latvia (Андрєєва проти Латвії), від 21.10.2011 у справі Дія-97? проти України). Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити її, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково зазначити правові аргументи на його спростування, це процесуальний обов`язок суду (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.12.2020 у справі № 757/28231/13-ц, постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.07.2022 у справі № 910/6210/20, від 30.03.2023 у справі № 905/2307/21 (905/496/22)). ЄСПЛ зазначає, що навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ Олюджіч проти Хорватії). Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах Мала проти України, Богатова проти України). Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі Ван де Гурк проти Нідерландів). Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (частина перша статті 81 ЦПК України). Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до частини другої, шостої статті 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Так, 23 грудня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 757/28231/13-ц, провадження № 61-2616св19 (ЄДРСРУ № 93794003) вказав, що належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково зазначити правові аргументи на його спростування, це процесуальний обов`язок суду. Безпосереднє дослідження доказів тісно пов`язане зі змістом судового доказування, оскільки він є способом сприйняття судом доказів, а також з дотриманням правил про належність та допустимість доказів. Відповідно до принципу безпосередності дослідження судових доказів має проводитися таким чином, щоб суд мав реальну можливість особисто ознайомитися з доказами, які є у справі (див. постанову Касаційного цивільного суду складі Верховного Суду від 27.07.2021 у справі № 357/4897/20). Дані обставини відповідачем не спростовані, доказів на спростування зазначеного, матеріали цивільної справи не містять. За умовами ч. 3 ст.\~12, ч. 1 ст.\~13 ЦПК України\~обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1\~ст. 89 ЦПК України). Щодо судових витрат. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Представник позивача адвокат Глух Н.А. у судових дебатах заявила вимогу про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 8000 грн. У судових дебатах 20.02.2025 року представником відповідача адвокатом Костричем М.П. було заявлено клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу. Відповідно до частини третьої статті 141ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказано, що з аналізу частини третьої статті 141ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Разом з тим, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 137 ЦПК України). У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 137 ЦПК України). Суд погоджується з доводами представника відповідача, що справа є нескладною, не потребує значної підготовки, представник позивача приймала участь у режимі конференції, а тому суд приходить до висновку про зменшення розміру заявлених витрат на професійну правничу допомогу до 7\~000 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір в сумі на загальну суму 1211,20 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. В разі оголошення лише вступної та резолютивної частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення - 20.02.2025 року. Враховуючи вищевикладене та вимоги діючого законодавства, а також те, що власник має право вимагати усунення відповідних перешкод шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, з огляду на встановлені судом обставини, що відповідач дійсно створює позивачу перешкоди у здійсненні ним свого права володіння, користування та розпорядження своїм нерухомим майном, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню в цій частині.

Outcome: partial