Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-23 00:00:00

30 серпня 2024 року до Нетішинського міського суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] - про стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчання. В обґрунтування позовних вимог у позовній заяві зазначено: у позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] є спільна донька - [PERSON] , [INFO] , яка досягла повноліття, однак, наразі, з 01 вересня 2021 року, навчається на IV курсі денної форми навчання у Рівненському державному гуманітарному університеті, тому, потребує матеріальної допомоги, оскільки, навчання, яке оплачується позивачем [PERSON] , окрім необхідності у забезпеченні харчуванням, засобами особистої гігієни, інших побутових витрат, потребує придбання книг, зошитів, тощо, у чому відповідач [PERSON] , будучи працездатним, участі не приймає, що і слугувало підставою звернення до суду, враховуючи приписи норм права, які містяться у ст.ст.191-200 СК України, з позовом про стягнення з відповідача [PERSON] , на користь позивача [PERSON] , аліментів на утримання повнолітньої дитини, що продовжує навчання, а саме, доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з дня подання позову до суду і до закінчення навчання, але не довше ніж до досягнення дитиною 23 років. 26 вересня 2024 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] - про стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчання, відповідно до Ухвали Нетішинського міського суду від 26 вересня 2024 року (а.с.17), - відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, з призначенням судового засідання. Сторони про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження повідомлені належним чином. У строк, встановлений судом в Ухвалі Нетішинського міського суду від 26 вересня 2024 року, відповідач [PERSON] відзив на позовну заяву - не надав. У відповідності до положень ст.247 ч.2 ЦПК України - фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється, оскільки, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо, відповідно до положень ЦПК України, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У судовому засіданні встановлено: відповідно до копії Свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Нетішинського міського управління юстиції Хмельницької області 15 квітня 2004 року (а.с.7), - батьком [PERSON] , [INFO] , є відповідач - [PERSON] , про що свідчить відповідний актовий запис за №126 від 15 квітня 2004 року, відповідно до Витягів з реєстру територіальної громади ВК НМР за №2024/010437874 від 30 серпня 2024 року та за №2024/010437775 від 30 серпня 2024 року (а.с.9,10), - місце проживання [PERSON] , [INFO] , є зареєстрованим по [ADDRESS] , тобто, разом з позивачем [PERSON] відповідно до Договору про надання освітніх послуг для осіб, які навчаються за рахунок коштів фізичних (юридичних) осіб за №25-26/2021 (а.с.8) - Рівненський державний гуманітарний університет, в особі ректора, з однієї сторони, та замовник освітньої послуги - позивач [PERSON] , з іншої сторони, для здобувача вищої освіти - [PERSON] , уклали договір, предметом якого - є надання освітньої послуги, денної форми навчання, за спеціальністю «281 Публічне управління та адміністрування документальних комунікацій, менеджменту, технологій та фізики», термін навчання - 3 роки 10 місяців, при цьому, загальна вартість освітньої послуги за весь строк навчання (без урахування інфляції) становить 94000 гривень (п.5.2.), вартість І семестру навчання (5 місяців) складає 11750 гривень, вартість освітньої послуги за кожен наступний рік навчання складається із вартості попереднього року навчання, збільшеної на рівень інфляції за попередній календарний рік, замовник вносить плату щосеместрово. Так, суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси - у спосіб, визначений законом, дотримуючись завдань та основних засад цивільного судочинства, якими є - справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, і судовий захист - є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників судового процесу. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ст.4 ЦПК України), що, окрім того, закріплено у ст.16 ЦК України, за приписами якої - кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Тож, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваними судом у передбачених ЦПК України випадках, і учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору - на власний розсуд (ст.13 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, при цьому, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, і доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст.ст. 12, 81 ЦПК України). Разом з тим, згідно з положеннями ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, і обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Водночас, суд вирішуючи справи, застосовує при розгляді проваджень - Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і Протоколи до останньої, згоду на обов`язковість яких надано ВР України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ (ст.10 ч.4 ЦПК України). Крім того, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах ВС (ст.263 ч.4 ЦПК України). Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності, розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ст.7 ч.9 СК України), при цьому, сім`я - є первинним та основним осередком суспільства, яка створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також, на інших підставах, не заборонених законом, і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (ст.3 СК України). Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання, кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (ст.2, ст.7 СК України). Якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані СК України, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин (ст.8 СК України). Тож, не зважаючи, що, у відповідності до положень ст.6 СК України, особа має правовий статус дитини до досягнення нею повноліття, регулювання сімейних відносин, які виникли між сторонами, щодо виконання обов`язку батьків утримувати дитину та виконання обов`язків подружжя по утриманню дітей, в тому числі, і повнолітніх дочку/сина, регулюються СК України, зокрема главою 15 та 16 СК України. Відповідно до положень ст.8 Конвенції - кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції, органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати, що передбачено у ст.198 СК України. І стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання, - є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки, на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними 23 років, про що наголосив Верховний Суд у Постанові від 01 грудня 2021 року (справа №753/20347/20). Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку/сина виникає, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, і батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу, при цьому, право на утримання припиняється у разі припинення навчання, що урегульовано нормами ст.199 ч.1, ст.199 ч.2 СК України, і що повністю узгоджується з приписами, викладеними у п.20 Постанови Пленуму ВС України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за №3 від 15 травня 2006 року, відповідно до яких - обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років, продовження ними навчання, потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі, наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів, з урахуванням обставин, зазначених у ст.182 СК України (ст.200 ч.1 СК України). Так, згідно положень ст.182 ч.1 СК України, - при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини, 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі, рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав, 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі, на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, 4) інші обставини, що мають істотне значення. Однак, в даному випадку, суд не має правових підстав для застосування мінімального гарантованого розміру аліментів на одну дитину, у відповідності до положень ст.182 ч.2 СК України, який не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки, під час вирішення питання про стягнення аліментів на повнолітніх дочку, сина - останні не є дитиною у розумінні чинного законодавства (ст.6 СК України та ст.1 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, так як досягли вісімнадцяти років та є повнолітніми особами за віком. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви (ст.191 ч.1 СК України). Водночас, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати, у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати, і у цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років (ст.191 ч.2 СК України). Тож, встановивши наявність з боку відповідача [PERSON] обов`язку утримувати свою повнолітню доньку - [PERSON] , [INFO] , яка продовжує навчатися після досягнення повноліття, на що вказує сукупність означених законодавчо юридичних фактів, а саме, досягнення останньою віку, що перевищує 18, але є меншим 23 років, продовження навчання та, у зв`язку з вказаним, існування потреби у матеріальній допомозі, і, водночас, встановивши відсутність будь-яких обставин, які б перешкоджали батькові - відповідачу [PERSON] надавати таку допомогу, а саме, можливість мати такий заробіток, який дозволив би тому утримувати себе та свою повнолітню дитину, - суд вважає позовні вимоги позивача [PERSON] до відповідача [PERSON] - про стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчання, - обґрунтованими, вмотивованими та переконливими, оскільки, можливість платника аліментів надавати матеріальну допомогу своїй повнолітній дитині - не пов`язана з наявністю або відсутністю у відповідача офіційних джерел доходу, а обумовлена та витікає, насамперед, з обставин, пов`язаних безпосередньо із самим платником аліментів, зокрема, працездатністю, станом здоров`я, тощо, а також, інших обставин на боці платника, що мають істотне значення. Водночас, визначаючи розмір аліментів, які підлягають стягненню, суд, відповідно до вимог ст.182 СК України, бере до уваги матеріальне становище - [PERSON] , [INFO] , яка перебуває на утриманні своєї матері - позивача [PERSON] , та, продовжуючи навчання, не має можливості працювати, що доведено в суді та підтверджено наданими до суду доказами, в тому числі, і документами про необхідність здійснення певних витрат за навчання, і що, відповідно, вказує на існування у останньої потреби у матеріальній допомозі, а також, - приймає до уваги обставини, що мають істотне значення для вирішення справи, зокрема, - відсутність будь-якої інформації щодо стану здоров`я та матеріального становища платника аліментів, відсутність будь-якої інформації щодо існування у платника аліментів інших утриманців, майна та майнових прав або ж, будь-яких інших грошових зобов`язань, тощо, і, відповідно, враховуючи викладене, - вважає за доцільне, беручи до уваги принцип рівності обов`язків батьків щодо утримання дітей і засад цивільного законодавства щодо розумності та справедливості, визначити необхідним до сплати з боку відповідача [PERSON] , на утримання повнолітньої доньки - розмір аліментів у 1/6 частки всіх видів заробітку (доходу), що, на переконання суду, є обґрунтованим та буде відповідати обставинам справи і вимогам закону, оскільки, будь-яких доказів на підтвердження неспроможності сплати аліментів у визначеній частці з боку відповідача [PERSON] до суду - не надано, інформації, що свідчила б про стан здоров`я відповідача, який би позбавляв останнього можливості працювати та утримувати себе та свою повнолітню дитину, в судовому засіданні - не здобуто. При цьому, суд вважає доцільним зазначити, що строком закінчення стягнення аліментів на повнолітніх дочку, сина - є настання відповідних підстав для завершення їх стягнення, а саме, закінчення навчання або ж досягнення утриманцем двадцятитрьохрічного віку, з урахуванням, що право на утримання припиняється у разі припинення навчання, однак, фактична дата закінчення навчання може не співпадати з датою закінчення навчання, зазначеної у договорі про надання платної освітньої послуги, оскільки, студент може бути відрахований з навчального закладу достроково або ж достроково припинити навчання з інших підстав, зокрема, через неуспішність в навчанні, через неоплату навчання, за власним бажанням, тощо. Таким чином, суд, дослідивши надані в судове засідання матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, і, відповідно, оцінивши надані докази, які мають значення для правильного вирішення справи, і на які кожна сторона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, з точки зору їх належності, допустимості та достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні всіх обставин справи, базуючись на засадах верховенства права, водночас, беручи до уваги позицію учасників судового процесу, і, відповідно, ухвалюючи судове рішення, яке повинно бути законним та обґрунтованим, приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] до [PERSON] - про стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчання, - підлягає задоволенню, оскільки, у судовому засіданні встановлено наявність правових підстав для стягнення з відповідача [PERSON] аліментів на утримання повнолітньої непрацездатної доньки - [PERSON] , [INFO] , яка потребує матеріальної допомоги, так як є особою за віком, який перевищує 18, але є меншим 23 років, продовжує навчання, на період навчання не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, і відповідач [PERSON] - має можливість таку матеріальну допомогу надавати, так як - є працездатним, не є особою з інвалідністю, тощо, і будь-яких доказів на підтвердження неспроможності сплати аліментів у визначеній судом частці з боку відповідача [PERSON] до суду - не надано, інформації, що свідчила б про стан здоров`я відповідача [PERSON] , який би позбавляв останнього можливості працювати, або ж обставин, що суттєво обтяжують майновий стан відповідача [PERSON] , в судовому засіданні - не здобуто, що свідчить про можливість надавати означену матеріальну допомогу, і доказів протилежного в частині матеріального становища, сімейного стану, стану здоров`я, або ж інших обставин, що мають істотне значення, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, тощо, ніж ті, що досліджені у судовому засіданні, з боку відповідача [PERSON] в заперечення позовних вимог, у відповідності до приписів ст.12, ст.81 ЦПК України, до суду не пред`явлено, таким чином, на переконання суду, розмір аліментів у вигляді 1/6 частини заробітку (доходу), щомісячно, - відповідає вимогам сімейного законодавства, а також, на переконання суду, забезпечить фізичний, духовний та моральний розвиток утриманця, не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, а також, не суперечить вимогам закону та буде відповідати засадам добросовісності, розумності та справедливості. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, і, хоча ст.6 п.1 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення, і питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року у справі «SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE», №4909/04, §58, рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «RuizTorija v. Spain», №303-А, §29). Також, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання судового рішення, оскільки, у відповідності до положень ст.430 ч.1 п.1 ЦПК України, - суд допускає негайне виконання рішень у справах про: 1) стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Крім того, суд вважає за необхідне, ухвалюючи остаточне рішення за справою, вирішити питання про розподіл судових витрат між сторонами, з урахуванням положень ЦПК України, а також, беручи до уваги, що позивач [PERSON] , на підставі ст.5 ч.1 п.3 Закону України «Про судовий збір», звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду з позовом, - стягнувши з відповідача [PERSON] - судовий збір, що становить 1211 гривень 20 копійок, на користь держави, оскільки, у відповідності до положень ст.ст.133, 141-142 ЦПК України, - судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ст.133 ч.1 ЦПК України), при цьому, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, водночас, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача (ст.141 ч.1, ст.141 ч.2 ЦПК України). На підставі викладеного, з урахуванням ст.ст. 182, 198-201 СК України,

Outcome: partial