Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ТОВ «ФК «Еліт Фінанс», в якому просить визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 111081, вчинений приватним нотаріусом Київського міського округу Остапенко Є.М. від 08.06.2021 року та стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування позову зазначив, що 08.06.2021 року приватним нотаріусом Київського міського округу Остапенко Є.М. було вчинено виконавчий напис № 111081, про стягнення з нього на користь ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» заборгованість у розмірі 23 188,76 грн., з яких 8 483,36 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 1 805,40 грн. - заборгованість за відсотками та комісією, 12 850,00 грн. - заборгованість за штрафними санкціями, 50,00 грн. - за вчинення напису нотаріусом відповідно до ст.21 Закону України «Про нотаріат», за період з 25.05.2021 року по 03.06.2021 року, за кредитним договором №500352744 від 15.03.2013 року, укладеного між АТ «Альфа Банк» та [PERSON] . Про існування спірного виконавчого напису він дізнався лише в травні 2023 року з мобільного додатку «Дія», де побачив, що відносно нього відкрито виконавче провадження. Ознайомившись з виконавчим написом № 111081, який вчинений приватним нотаріусом Київського міського округу Остапенко Є.М. від 08.06.2021 року, вважає, що він винесений з порушенням чинного законодавства, оскільки нотаріус не переконався в безспірності боргу та порушив вимоги щодо процедури оформлення виконавчого напису, адже право вимоги не було підтверджено належними доказами, нотаріусом було вчинено виконавчий напис на договорі, який не було нотаріально посвідчено, а тому виконавчий напис не підлягає виконанню з огляду на таке. Зазначає, що він не був належним чином про відступлення прав вимоги за кредитним договором №500352744 від 15.03.2013 року, укладеного між АТ «Альфа Банк» та [PERSON] . Звертає увагу, що він не укладав кредитного договору, який був нотаріально посвідчений. Ухвалою суду відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, від представника позивача надійшло клопотання в якому вона просить суд проводити судовий розгляд без його участі та участі позивача, просить задовольнити позовні вимоги, проти прийняття заочного рішення не заперечує. Відповідач, належним чином, у відповідності до вимог п. 2 ч. 7, п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, надав до суду заяву, в якій визнав позов у частині вимог про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Сіщук В.В., приватний нотаріус Київського міського округу Остапеко Є.М. в судове засідання не з`явилися, про час та дату судового розгляду справи повідомлялися належним чином, правом на подання пояснень щодо позову не скористались. Від приватного виконавця Сіщука В.В. надійшла заява, в якій він просить суд здійснювати розгляд справи без його участі. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступних висновків. 08.06.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. вчинено виконавчий напис за реєстровим № 111081, про стягнення з боржника [PERSON] на користь ТОВ "Фінансова Компанія "Еліт Фінанс" (правонаступник за договором факторингу) заборгованості за кредитним договором № 500352744 від 15.03.2013 року, укладеного між АТ «Альфа Банк» та [PERSON] в розмірі 23 188,76 грн., з яких 8 483,36 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 1 805,40 грн. - заборгованість за відсотками та комісією, 12 850,00 грн. - заборгованість за штрафними санкціями, 50,00 грн. - за вчинення напису нотаріусом відповідно до ст. 21 Закону України «Про нотаріат» (а.с. 11). 25.08.2021 року, приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Сіщуком В.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № [NUMBER], на підставі виконавчого напису № 111081 від 08.06.2021 року, про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» заборгованості в сумі 23 188, 76 грн. (а.с. 18). В рамках виконавчого провадження, приватним виконавцем були прийняті відповідні рішення у вигляді постанови про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій (а.с. 27-29). На виконання ухвали суду про витребування доказів у приватного нотаріуса Остапенко Є.М., копії документів, на підставі яких вчинений оспорюваний виконавчий напис не надано. Внаслідок цього суд позбавлений можливості перевірити додержання строків звернення стягувача до нотаріуса з заявою про вчинення виконавчого напису, з`ясувати, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу, чи дотримався нотаріус строків, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, чи підтверджують надані документи безспірність боргу. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.ч. 1-4ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Досліджуючи спірний виконавчий напис, судом встановлено, що він вчинений на підставі ст. 87 Закону України «Про нотаріат» та п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМУ від 29.06.1999р. № 1172. Згідно зі ст. 18 Цивільного кодексу України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 87 Закону України "Про нотаріат", для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Такий перелік затверджений постановою КМУ від 29.06.1999р. № 1172 (надалі - Перелік). На момент вчинення спірного виконавчого напису Постанова КМУ № 662 від 26.11.2014 року, якою було включено до Постанови № 1172 від 29.06.1999р. главу, що передбачала можливість стягнення заборгованості з боржника з підстав, що випливають з кредитних відносин у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, була визнана незаконною та нечинною Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017р. по справі № 826/20084/14. Постановою КМУ № 1172 від 29.06.1999р. в редакції, чинній на момент вчинення спірного виконавчого напису передбачено звернення стягнення у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів за зобов`язаннями, що випливають з нотаріально посвідчених договорів, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно. Відповідно до Постанови Верховного Суду від 15 лютого 2023 року у справі № 947/10174/21 у спорі щодо оскарження виконавчого напису нотаріуса суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити, чи справді на момент вчинення такого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. В порушення зазначених процесуальних норм права, відповідачем не спростовано доводи позивача, що заборгованість є спірною, а також не надано інших доказів щодо правомірності своїх дій. Верховний Суд у постанові від 12 березня 2020 року у справі № 757/24703/18-ц (провадження № 61-12629св19) дійшов висновку, що оскільки серед документів, наданих банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису, відсутній оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, а надана нотаріусу анкета-заява позичальника не посвідчена нотаріально, отже не могла бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису, тому, наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Доказів того, що укладений між позивачем та АТ «Альфа Банк» кредитний договір №500352744 від 15.03.2013 року був нотаріально засвідчений, та документи, що підтверджують безспірність заборгованості позивача, як боржника, матеріали справи не містять. При цьому, суд бере до уваги заяву представника відповідача про визнання позову в частині. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідачем, крім заяви про визнання позову, жодних належних доказів на спростування позовних вимог не надано. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання виконавчого напису, таким, що не підлягає виконанню. Щодо стягнення з відповідача судового збору, суд зазначає наступне. Згідно із ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 147 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Як вбачається з квитанції про сплату №93795 від 29.05.2023 року, позивач сплатив судовий збір за подання позову у розмірі 1 073,60 грн. (а.с. 19). Як вбачається з квитанції №32528798800006888484 від 11.05.2023 року, позивач сплатив судовий збір за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 536,80 грн., яку було задоволено (а.с. 26, 40-41). З огляду на викладене, з відповідача на користь позивача слід стягнути 536,80 грн. судового збору за подання позову (1 073,60 грн. : 2 = 536,80 грн.) та 268,40 грн. судового збору за подання заяви про забезпечення позову (536,80 грн. : 2 = 268,40 грн.). Щодо стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Позивачем у позовній заяві заявлено вимогу про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10 000,00 грн. Від представника відповідача надійшла заява про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, в якій зазначає, що дана категорія справ є простою, і не потребує спеціальних знань, в Єдиному реєстрі судових рішень є багато практики вирішення аналогічних спорів. З огляду на викладене, вважає, що заявлена позивачам сума витрат не відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру. Разом з тим просить врахувати заяву про часткове визнання позову та стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 000,00 грн. (а.с. 50-51). На підтвердження здійснення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн. позивач надає: - договір про надання правничої допомоги №1005 від 10.05.2023 року; - квитанцію до прибуткового ордера №63 від 10.05.2023 року на суму 10 000,00 грн.; - звіт до договору про надання правничої допомоги №1005 від 10.05.2023 року; - акт прийому-передачі виконаних робіт від 10.08.2023 року на суму 10 000,00 грн. Таким чином, суд вважає доведеними витрати позивача [PERSON] на професійну правничу допомогу належними та допустимими доказами у розмірі 10 000,00 грн. Разом з тим, суд враховує, що відповідачем було заявлено про не співмірність витрат на правничу допомогу позивача [PERSON] . Так, в питанні зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу варто враховувати висновки Об`єднаної Палати Верховного Суду у справі № 922/445/19, в якому, серед іншого наголошено, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт; суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Подібні висновки можна також зустріти в ряді постанов Верховного Суду, зокрема, у справі № 922/3436/20, у справі № 910/7586/19, у справі № 910/16803/19. Таким чином, суд при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу перевіряє чи подавалось від іншої сторони клопотання про зменшення витрат і наскільки таке клопотання є обґрунтованим відносно критерію неспівмірності заявленого розміру витрат. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Наведений підхід до вирішення питання щодо відшкодування витрат на правничу допомогу є сталим та неодноразово викладався у постановах Верховного Суду, зокрема від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19 (провадження № 12-94гс20), від 14 листопада 2018 року у справі № 753/15687/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 753/15683/15, від 18 червня 2019 року у справі № 910/3929/18. Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату певного гонорару, в контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи це питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)). За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони. Приймаючи додаткове рішення в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу позивачці, суд враховує предмет та складність спору, ціну позову, кількість сторін спору, кількість проведених судових засідань, в яких приймав участь представник позивача, кількість процесуальних документів, наданих до суду, заяв по суті спору, поведінку сторони під час розгляду справи, а також те, що стягнення додаткових витрат не повинно становити надмірний тягар для іншої сторони. Враховуючи вказані критерії, та з огляду на правові висновки Верховного Суду, суд вважає, що витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн. є завищеними, та не співмірними зі складністю справи, з обсягом виконаної представником позивача роботи (участь в судових засіданнях, підготовка процесуальних документів, ознайомлення з матеріалами справи, тощо), а тому суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позивачкою витрат. Таким чином, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» на користь позивача [PERSON] витрат на правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн., що буде необхідним і достатнім в даному конкретному випадку. На підставі викладеного,

Outcome: partial