Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-19 00:00:00

У травні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що домоволодіння [ADDRESS] належало на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 24.01.1962 року. [INFO] , помер [PERSON] , після його смерті спадщину прийняли його дружина - [PERSON] та його син [PERSON] по частині домоволодіння кожному. [INFO] , померла [PERSON] , після її смерті спадщину прийняли її син - [PERSON] та донька - [PERSON] , по частині домоволодіння кожному. [INFO] , померла [PERSON] , після її смерті спадщину прийняв її син [PERSON] , а саме частину домоволодіння, яку успадкувала його мати [PERSON] після своєї матері [PERSON] . [INFO] , помер [PERSON] , після його смерті, позивач прийняв спадщину за законом, як племінник спадкодавця та отримав свідоцтво про право на спадщину на частини домоволодіння [ADDRESS] , (1/2 частину якого [PERSON] успадкував після батька [PERSON] , а частину він успадкував після матері [PERSON] ). [INFO] , помер [PERSON] , за життя він склав заповіт, яким заповів все своє майно позивачу. Після смерті [PERSON] , позивач прийняв спадщину, адже приблизно з травня місяця 2014 року (коли [PERSON] вийшов на пенсію) він переїхав проживати до свого двоюрідного брата - [PERSON] в домоволодіння [ADDRESS] , де постійно проживав разом з ним до дня його смерті, доглядав за ним та продовжив проживати в цьому домоволодінні приблизно до 2020 року. В 2020 році в домоволодінні сталася пожежа та позивач переїхав проживати до домоволодіння [ADDRESS] . Після спливу шестимісячного строку, позивач звернувся до державного нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, але нотаріус йому повідомила, що дійсно якщо він постійно проживав разом зі спадкодавцем він вважається таким, що прийняв спадщину, але нотаріус не може видати йому свідоцтво про право на спадщину, оскільки в позивача немає доказів проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, тому позивач отримав постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії та звернутися до суду. У зв`язку з тим, що на день смерті [PERSON] разом з ним в домоволодінні [ADDRESS] була зареєстрована його донька [PERSON] , яка не проживала разом з батьком більше 15 років, відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, [PERSON] вважається такою, що прийняла спадщину за законом. У звязку з викладеним позивач просив суд визнати за ним в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , право власності на частину домоволодіння [ADDRESS] суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2024 року відкрито провадження у справі. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити, надав суду пояснення аналогічні викладеним у позові. Відповідач до судового засідання не з`явилась, про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вислухавши пояснення свідка [PERSON] , [PERSON] , суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння виданого виконавчим комітетом Амур-Нижньодніпровської районної ради депутатів трудящих 24 січня 1962 року № 207 належало право власності на домоволодіння [ADDRESS] . Право власності на вищезазначене домоволодіння було зареєстровано в Дніпропетровському міжміському бюро технічної інвентаризації 27.01.1962 року за № 129, що підтверджується відповіддю КП «ДМБТІ» ДМР від 23.08.2019 року № 12105. [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] та актовим записом про смерть № 632 від 20.07.1966 року. З інформаційної довідки зі спадкового реєстру № 59512318 від 20.02.2020 року про спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину, вбачається, що спадкова справа після смерті [PERSON] не відкривалася, свідоцтва про право на спадщину не видавалися, яка міститься в матеріалах спадкової справи № 400/2014. На момент смерті [PERSON] з ним були зареєстровані [PERSON] , дружина спадкодавця, та [PERSON] , син спадкодавця, що підтверджується довідкою №175951, яка міститься в матеріалах спадкової справи № 400/2014 року. Рішенням Амур-Нижньодніпровського суду м. Дніпропетровська від 09.01.2018 року по справі № 199/7984/18 було встановлено факт, що [PERSON] , померлий [INFO] , та [PERSON] , що померла [INFO] були подружжям з 16.06.1926 року, тому дана обставина не підлягає доказуванню під час розгляду справи відповідно до приписів ч.4 ст. 82 ЦПК України. З актового запису про народження № 20 від 06.01.1947 року вбачається, що [PERSON] є сином [PERSON] та [PERSON] , копія якого міститься в матеріалах спадкової справи № 400/2014. Відповідно до ст. 5 ЦК України Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду № 7 від 30.05.2008 року Відносини спадкування регулюються правилами ЦК ( 435-15 ), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (1540-06 ) (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК (435-15 ) і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Отже, до правовідносин, які виникли до набранням чинності ЦК України, а саме до 01.01.2004 року підлягають застосуванню положення Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року, в редакції яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин (день смерті спадкодавця). Відповідно до статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 ЦК УРСР. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до ч. 1,2 ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Згідно з пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 14 червня 1994 року № 18/5, яка була зареєстрована в Міністерстві юстиції України 07 липня 1994 року за № 152/361, та була чинна до 03 березня 2004 року, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (стаття 549 ЦК УРСР). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу або квитанції про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Отже, судом встановлено, що після смерті [PERSON] залишилося двоє спадкоємців першої черги, які в рівних частках, прийняли спадщину, а саме син спадкодавця - [PERSON] та дружина - [PERSON] , відповідно до положень ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР та пункту 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 14 червня 1994 року № 18/5, яка була зареєстрована в Міністерстві юстиції України 07 липня 1994 року за № 152/361. [INFO] , померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . З інформаційної довідки зі спадкового реєстру № 59512434 від 20.02.2020 року про спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину, вбачається, що після смерті [PERSON] була відкрита спадкова справа № 413, яка міститься в матеріалах спадкової справи № 400/2014. З матеріалів спадкової справи № 400/2014 вбачається, що після смерті [PERSON] , із заявою про прийняття спадщини звернулася її донька [PERSON] , інших заяв до спадкової справи не долучалося, свідоцтва про право на спадщину не видавалося. На день смерті [PERSON] разом з нею був зареєстрований її син - [PERSON] , що підтверджується довідкою Відділу обліку проживання фізичних осіб Дніпровської міської ради № 14/5-5724, яка міститься в матеріалах спадкової справи № 400/2014 після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . З врахуванням вищезазначених норм права, посилання, які викладено в мотивувальній частині судового рішення, судом встановлено, що після смерті [PERSON] , спадщину прийняли її син - [PERSON] та її донька [PERSON] . Згідно з витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя № 00014521246 від 01.10.2014 року, [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] 11.05.1952 року в графі відомості про дружину прізвище до державної реєстрації шлюбу зазначено: « [PERSON] ». Дата народження [PERSON] зазначена 1927 рік. Згідно відповіді Державного архіву Дніпропетровської області від 29.12.2014 року в книгах реєстрації актів цивільного стану відділу РАЦС Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська за 1926-1930 роки актового запису про народження [PERSON] немає. Згідно до заяви про прийняття спадщини № 497, поданої до Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Векленко Ксенією Степанівною вбачається, що вона при подачі заяви вказує, що померла її мати [PERSON] та зазначає, що окрім неї є інші спадкоємці син померлої. Свідок [PERSON] зазначив суду, що знав [PERSON] з самого дитинства, вона проживала в сусідньому будинку, він знав що [PERSON] - донька [PERSON] . [PERSON] до дня своєї смерті проживала за адресою: [ADDRESS] , разом з нею проживав син [PERSON] . Свідок [PERSON] суду пояснила, що на момент смерті [PERSON] разом з нею постійно проживав лише її син [PERSON] . Вона знала, що [PERSON] це мати [PERSON] , [PERSON] це батько [PERSON] , він також проживав з сім`єю, а потім його брат забрав до себе в село. Суд вважає, що з врахуванням тієї обставини, що з дня складання актового запису про народження [PERSON] сплинуло більше 97 року, тієї обставини, що в Державному архіві актовий запис про її народження відсутній (відповідно відновити актовий запис про народження неможливо) показання свідків у сукупності з іншими письмовими доказами, обставина що [PERSON] була донькою [PERSON] є доведеною поза розумним сумнівом. У постанові від 23.01.2025 року по справі № 523/14489/15-ц Велика Палата Верховного Суду також зазначає, що вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу може бути вирішена в порядку окремого судового непозовного цивільного судочинства, що передбачено розділом IV ЦПК України, у випадку, якщо між сторонами не існує спору. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. 43. З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду вважає, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справі позовного провадження про поділ майна подружжя є помилковими, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. 44. В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи.». Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України. Частиною 2 статті 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема визнання права. Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника, та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права. Якщо право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові (пункт 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц,провадження № 14-651цс18). Верховний суд неодноразово у постанові Верховного Суду України від 2 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 року по справі №463/5896/14-ц наголошував, що цивільне право чи інтерес, у даному випадку право на спадок, мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 22.09.2021 року по справі № 227/3750/19 скасував рішення суду першої та апеляційної інстанції, якими було відмовлено в задоволенні позовних вимоги про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом з підстав то що, суд дійшов висновку, що позивач неправильно обрала спосіб судового захисту, оскільки обраний позивачем спосіб захисту та позовні вимоги, які вона просить задовольнити, не відповідають встановленим судом обставинам справи, зокрема, позивач не зверталась до суду з вимогою про визначення їй додаткового строку для прийняття спадщини, хоча з постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії чітко вбачаються перешкоди у оформленні спадкових прав позивача у нотаріальному порядку саме у зв`язку з пропуском строку для подання заяви про прийняття спадщини» та виклав правову позицію відповідно до якої «У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. Тому, суд вважає, що в даному випадку ефективним способом захисту є визнання права власності на спадкове майно, як такий спосіб захисту, що забезпечить повне і остаточне вирішення спору, який виник між сторонами та призведе до реального захисту прав позивача, виключивши необхідність вчинення подальших дій для отримання спадкового майна. [INFO] , помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . З інформаційної довідки зі спадкового реєстру № 59512868 від 20.02.2020 року про спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину, вбачається, що після смерті [PERSON] була відкрита спадкова справа № 400/2014. Спадкова справа № 400/2014 була відкрита за заявою про прийняття спадщини поданою племінником спадкодавця [PERSON] (позивачем) 07.05.2014 року. Як було встановлено вище, [PERSON] є сином [PERSON] та [PERSON] . Зі свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] від 06.09.1950 року, вбачається, що він є сином [PERSON] та [PERSON] , яке міститься в матеріалах спадкової справи № 400/2014 після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Отже, [PERSON] та [PERSON] є рідними братами. Зі свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] від 02.11.1955 року, яке міститься в матеріалах спадкової справи № 400/2014, вбачається, що [PERSON] є сином [PERSON] . Відповідно [PERSON] є племінником [PERSON] . Зі свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 20.02.2020 року Державним нотаріусом Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 3-413 вбачається, що після смерті [PERSON] , належні йому частини домоволодіння [ADDRESS] (що належали [PERSON] , спадкоємцями якого за законом були його дружина, гр. [PERSON] та син гр. [PERSON] (по частці кожному), які спадщину прийняли, але не оформили свої спадкові права; спадкоємцем [PERSON] , померлої [INFO] на частину за законом був її син, гр. [PERSON] , який спадщину прийняв, але не оформив свої спадкові права) успадкував його племінник [PERSON] . Іншу частину домоволодіння [ADDRESS] , яку фактично прийняла в спадщину [PERSON] після смерті своєї матері [PERSON] , яку в свою чергу [PERSON] успадкувала після смерті свого чоловіка [PERSON] (як було встановлено вище в мотивувальній частині судового рішення), проте свідоцтво про право на спадщину спадкоємцем за життя, отримано не було. [INFO] , померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] долученим до позовної заяви. Відповідно до інформаційної довідки зі спадкового реєстру № 38424066 від 20.09.2014 року про спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину, спадкова справа після смерті [PERSON] не відкривалася. Відповідно до довідки відділу обліку проживання фізичних осіб Дніпровської міської ради від 22.05.2019 року № 14/5-5252 на день смерті [PERSON] разом з нею були зареєстровані: [PERSON] - син та [PERSON] - чоловік. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 01.10.2014 року [PERSON] є сином [PERSON] . Відповідно до витягу з ДРАЦСГ про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя № 00014521246 від 01.10.2014 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] 11.05.1952 року. Відповідно до положень ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до положень ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч.1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Відповідно до ч.5 ст. 1268 ЦК України: «Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини». Відповідно до ч.1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч.1 ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Відповідно до ч.3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до положень ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину. Відповідно до п. 3.19. та п. 3.20. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства Юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 (далі за текстом - Порядок) спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. В судовому засіданні свідок [PERSON] зазначила, що вона знала, що [PERSON] це мати [PERSON] , [PERSON] це батько [PERSON] , він також проживав з сім`єю, а потім його брат забрав до себе в село. [PERSON] виїхав з домоволодіння [ADDRESS] до смерті [PERSON] . На момент смерті [PERSON] , [PERSON] разом з нею не проживав, разом з нею постійно проживав лише [PERSON] . Свідок [PERSON] зазначив, що був сусідом [PERSON] , в своєму домоволодінні проживає з 1956 року, знав [PERSON] з самого дитинства, вона проживала в сусідньому будинку, він знав що [PERSON] (він її називав тітка [PERSON] ) це донька [PERSON] . [PERSON] до дня своєї смерті проживала за адресою: [ADDRESS] , разом з нею проживав син - [PERSON] . [PERSON] це чоловік Ксенії, вони жили разом, а приблизно в 2004 році брат забрав його до себе в село, а Ксенія та [PERSON] залишились вдвох в домоволодінні. Отже, судом встановлено, що [PERSON] прийняв спадщину після смерті своєї матері [PERSON] в силу положень ч.3 ст. 1268 ЦК України та відповідно успадкував частину домоволодіння [ADDRESS] , яку прийняла в спадщину [PERSON] після смерті свого чоловіка [PERSON] , яку в подальшому успадкувала [PERSON] після смерті своєї матері, проте за життя не отримала свідоцтво про право на спадщину. Натомість, [PERSON] не проживав разом з [PERSON] , тому він не прийняв спадщину в розумінні ч.3 ст. 1268 ЦК України у взаємозв`язку з ч.1 ст. 1269 ЦК України та ч.1 ст. 1272 ЦК України. [INFO] , помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Після смерті [PERSON] було відкрито спадкову справу № 345/2019, що підтверджується відповіддю Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори від 13.06.2024 року № 171 та витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі №56156104 від 15.15.2019 року. За життя [PERSON] склав заповіт, яким заповів все своє майно [PERSON] (позивачу), що підтверджується заповітом від 13.04.2018 року та інформаційною довідкою спадкового реєстру про заповіти та спадкові договори № 56155015 від 15.05.2019 року. Відповідно до довідки відділу обліку проживання фізичних осіб Дніпровської міської ради від 21.05.2019 року № 14/5-5257 на день смерті [PERSON] разом з ним були зареєстровані: [PERSON] - донька, [PERSON] - батько, [PERSON] . Відповідно до Інформаційної довідки зі спадкового реєстру № 59417035 від 13.02.2020 року вбачається, що [PERSON] - батько спадкодавця, помер [INFO] . Відповідно до п 4.14 Глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 (надалі за текстом - Порядок), при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців випробовуються документи, які підтверджують вказані факти. Та п. 5.5. Глави 10 Розділу ІІ Порядку при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом нотаріус має обов`язково з`ясувати наявність спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, перелік яких визначено у статті 1241 Цивільного кодексу України. Тобто, саме на нотаріуса покладається обов`язок, щодо встановлення кола всіх спадкоємців, які прийняли спадщину та закликання їх до спадкування, натомість матеріали спадкової справи після смерті [PERSON] не містять жодних документів, що [PERSON] є спадкоємцем [PERSON] та/або має право на обов`язкову частку у спадщині. Тому, реєстрація місця проживання разом зі спадкодавцем на день його смерті, будь-якої особи, яка не має права на спадкування не призводить до виникнення в неї жодних прав та обов`язків, щодо спадщини. Відповідно до повного витягу з ДРАЦСГ щодо актового запису про народження [PERSON] [INFO] є донькою [PERSON] . Відповідно до повного витягу з ДРАЦСГ щодо актового запису про шлюб [PERSON] [INFO] уклала шлюб 15.11.2008 року та змінила прізвище на [PERSON] . Отже, судом встановлено, що єдиною особою, яка була зареєстрована разом зі спадкодавцем та має право на спадщину є [PERSON] - донька спадкодавця. Що згідно з приписами п. 3.19 Глави 10, Розділу ІІ Порядку у взаємозв`язку п. 3.20. Глави 10, Розділу ІІ Порядку є доказом прийняття нею спадщини, але за умови не доведення зворотного в судовому порядку, тому саме [PERSON] , як спадкоємець, яка приняла спадщину (de iure) є належним відповідачем у даній справі. Відповідно до положень ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до положень ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до положень ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Під час розгляду справи судом встановлено, що [PERSON] прийняв спадщину після смерті [PERSON] в силу положень ч.3 ст. 1268 ЦК України та відповідно успадкував частину домоволодіння [ADDRESS] , яку прийняла в спадщину [PERSON] після смерті свого чоловіка [PERSON] , яку в подальшому успадкувала [PERSON] після смерті своєї матері [PERSON] , та яку успадкував [PERSON] після смерті своєї матері [PERSON] проте за життя не реалізував своїх спадкових прав. Також судом встановлено, що [PERSON] не проживала зі спадкодавцем й відповідно не прийняла спадщину після його смерті в розумінні ч.3 ст. 1268 ЦК України у взаємозв`язку з ч.1 ст. 1269 ЦК України та ч.1 ст. 1272 ЦК України. Таким чином враховуючи спірні цивільно-правові відносини між учасниками справи, які вирішуються тільки в судовому порядку, суд, оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вимоги норм матеріального та процесуального права, приходить до висновку про доведеність позовних вимог та задоволення їх у повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне судові витрати у вигляді судового збору віднести за рахунок позивача.

Outcome: approved