Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] в інтересах неповнолітнього [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що є власником квартири [ADDRESS] . Разом з ним у квартирі зареєстровані його дружина [PERSON] , [INFO] , дочка [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] , та його онук неповнолітній [PERSON] , [INFO] . [PERSON] з серпня 2023 року не проживає за місцем своєї реєстрації. На даний час, він мешкає в домі по [ADDRESS] . Неповнолітній [PERSON] з 2019 року не проживає за місцем своєї реєстрації. Він мешкає в домі по [ADDRESS] , де проживають його батько [PERSON] та матір [PERSON] . З моменту переїзду ні [PERSON] , ні неповнолітній [PERSON] ніякої зацікавленості до його життя не виявляють, станом його здоров`я не цікавляться, ніякої допомоги не пропонують. Всі відповідні комунальні розрахунки робляться з урахуванням кількості зареєстрованих осіб в квартирі позивача, що збільшує кількість витрат відповідних комунальних платежів. Також наявність реєстрації відповідачів в даній квартирі не дозволяє йому отримати субсидію на житло. Відповідно до акту про фактичне проживання осіб за адресою: [ADDRESS] від 03.09.2024, складений у складі комісії мешканців будинку в присутності голови правління ЖЮК «Берізка» [PERSON]. фактично не проживає за вищевказаною адресою з серпня 2023 року, [PERSON] фактично не проживає за вищевказаною адресою з вересня 2019 року по теперішній час. Факт реєстрації відповідачів порушує його право як власника на вільне розпорядження і користування майном. Просив визнати [PERSON] , [INFO] , та неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . 12.11.2024 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження на 27.02.205 о 11 год. 20 хв. Відповідачі своїм правом на подачу відзиву не скористалися. За зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідачів направлялись ухвала про відкриття провадження та позовна заява з додатками, які повернулися на адресу суду з відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання». Учасники справи в судове засідання не з`явились. Дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на квартиру від 15.12.1999. [PERSON] з 03.09.1999 зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . 03.09.2024 мешканцями будинку [ADDRESS] в присутності голови правління ЖБК «Берізка» за ініціативи [PERSON] , складено акт про те, що він фактично проживає разом зі своєю дружиною [PERSON] та донькою [PERSON] з моменту реєстрації та по теперішній час за адресою: [ADDRESS] . Син - [PERSON] зареєстрований за цією ж адресою, але фактично не проживає з серпня 2023 року по теперішній час. [PERSON] , зареєстрований за цією ж адресою, але фактично не проживає з вересня 2019 року по теперішній час. Відповідно до висновку Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 01.01.2025 №100-4 про заперечення проти задоволення позовних вимог в частині визнання таким, що втратив право користування житловим приміщення [PERSON] . Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація заперечує проти задоволення позовних вимог в частині визнання таким, що втратив право користування житловим приміщення [PERSON] . Відповідно до ч. 1ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У статті першій Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Згідно ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. На підставі ч. 1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 310 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Частиною 1 статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплено положення, відповідно до яких громадяни, що мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 ЖК України у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї. Вказане узгоджується із висновками, викладеними Верховним Судом України у постановах від 05 листопада 2014 року у справі №6-158цс14, від 16 листопада 2016 року у справі №6-709цс16; Верховним Судом у постановах від 16 січня 2019 року у справі №309/2477/16-ц (провадження №61-43149св18), від 04 травня 2022 року у справі №523/9529/15-ц (провадження №61-19св20). Верховний Суд неодноразово підкреслював, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, виселення особи має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (зокрема постанова від 18 січня 2023 року у справі №442/810/22, провадження №61-8377св22). При вирішенні справи про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст. 379 ЦК України). Відповідно до частини четвертої статті 156 Житлового кодексу України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Неповнолітні діти набувають прав на користування житлом лише у разі набуття такого права батьками або законними представниками. У разі втрати цього права батьками або законними представниками правові наслідки поширюються і на неповнолітніх дітей. Таким чином, вирішення позовних вимог про втрату права користування житловим приміщенням дитини, залежить від з`ясування обставин втрати/збереження права користування житловим приміщенням відповідачем, батьком дитини. Право користування квартирою неповнолітньої дитини є похідними від права на це житло батька. Аналогічні висновки містяться і у постановах Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у справі №520/7767/19, від 08 листопада 2023 року у справі №496/4525/17. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості. Зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо житлових приміщень не допускається. Відповідно до ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц. Судом встановлено, що [PERSON] та неповнолітній [PERSON] є членами сім`ї власника житла по [ADDRESS] . Позовні вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житлом, обґрунтовані тим, що вони більше одного року не проживають в спірній квартирі. На підтвердження не проживання відповідачів в спірній квартирі був наданий акт, складений за участю мешканців будинку [ADDRESS] , в якому зазначено, що [PERSON] фактично не проживає за вищевказаною адресою з серпня 2023 року, а [PERSON] фактично не проживає за вищевказаною адресою з вересня 2019 року по теперішній час. Аналізуючи надані позивачем докази, суд відзначає, що вони не містять відомостей про те, що відповідачі без поважних причин не проживають в спірній квартирі за місцем своєї реєстрації понад один рік. Наданий акт про не проживання відповідачів, складений мешканцями будинку, є недопустимим доказом, оскільки щодо обставин, викладених в акті, особи, які його склали, могли бути допитані в судовому засіданні як свідки. Суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та нічим не підтвердженим, суду не було надано доказів того, що відповідачі понад один рік, не проживають у спірній квартирі без поважних причин, а також наявності в них іншого житлового приміщення. Також суд звертає увагу, що [PERSON] є неповнолітнім, відтак він як член сім`ї позивача, який є власником жилого приміщення, має право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником, тобто з позивачем. За встановлених обставин суд, з урахуванням висновку Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, яка заперечувала проти задоволення проти задоволення позовних вимог в частині визнання таким, що втратив право користування житловим приміщення [PERSON] , приходить до висновку, що визнання неповнолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщення є таким, що суперечить закону, яким врегульовані правовідносини в сфері права власності та порушує права, свободи та інтереси неповнолітнього, гарантовані йому ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» в частині права користування житлом. Суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та нічим не підтвердженим, суду не було надано доказів того, що відповідачі понад встановлений строк, не проживають у спірній квартирі без поважних причин. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Судові витрати слід віднести за рахунок держави, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

Outcome: dismissed