Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-25 00:00:00

19 липня 2024 року позивач в інтересах дітей через свого представника звернулася до Татарбунарського районного суду Одеської області з позовом до [PERSON] про визнання права власності: на житловий будинок у порядку спадкування законом по [ADDRESS] ; земельну ділянку, площею 0,2500 га, кадастровий номер: 5125080400:02:0011:0248, для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку та господарських будівель і споруд; на земельну ділянку, площею 0,1683 га, кадастровий номер: 5125080400:02:001:0247, для ведення особистого селянського господарства за цією ж адресою, посилаючись на таке. [INFO] в м. Татарбунари Одеської області у віці 80 років померла бабуся дітей [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина на земельну ділянку, площею 6,2133 га, в межах території Татарбунарської міської ради (за межами с.Білолісся) Білгород-Дністровського району Одеської області, кадастровий номер: 5125080400:01:001:0662, належну спадкодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ОД № 090537, виданого Білоліською сільською Радою народних депутатів 17 січня 2001 року. При зверненні до приватного нотаріуса Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Монастирліу О.П. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, останнім було відмолено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки на час відкриття спадщини разом зі спадкодавцем був зареєстрований спадкоємець першої черги за законом [PERSON] (син померлої та батько дітей). Приблизно з 2015 року відповідач у справі поїхав у невідомому напрямку, розірвавши з сім`єю будь-які контакти, залишивши трьох неповнолітніх дітей на піклування спадкодавця та їх матері (позивача у справі); останній не проживає у будинку [ADDRESS] до теперішнього часу. Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 12 вересня 2022 року у справі №515/765/22 за дітьми визнано право власності на зазначену земельну ділянку по 1/3 частині кожному та обґрунтоване тим, що відповідач спадщину після смерті матері не прийняв, оскільки протягом тривалого часу та на час смерті разом із нею не проживав та заяву у встановлений законом строк про прийняття спадщини до нотаріальної контори не подав, тоді як позивачі на час смерті спадкодавця постійно проживали разом із нею, а отже набули право на спадщину, як спадкоємці п`ятої черги. Майже через два роки після ухвалення рішення Татарбунарським районним судом Одеської області від 12 вересня 2022 року позивач знову звернулися до приватного нотаріуса Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Монастирліу О.П. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на житловий будинок по [ADDRESS] ; земельну ділянку, площею 0,2500га, кадастровий номер: 5125080400:02:0011:0248, для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку та господарських будівель і споруд, належну спадкодавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 503291, виданого Білоліською сільською радою Татарбунарського району Одеської області 15 червня 2010 року; на земельну ділянку, площею 0,1683 га, кадастровий номер: 5125080400:02:001:0247, для ведення особистого селянського господарства за цією ж адресою, належну спадкодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ЯК №503290, виданого Білоліською сільською радою Татарбунарського району Одеської області 15 червня 2010 року. Одна, нотаріусом знову відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з тих самих підстав. З народження позивачі у справі були зареєстровані та проживали постійно разом із бабусею, хоча батько залишив їх доглядати бабцю (свою матір), а отже вони, а не відповідач є спадкоємцями після її смерті, як такі, що фактично прийняли спадщину. Той факт, що відповідач не прийняв спадщину, оскільки фактично із спадкодавцем на час відкриття спадщини не проживав, встановлений рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 12 вересня 2022 року. Станом на 26 квітня 2024 року відповідач до нотаріуса так і не звернувся. Враховуючи викладене, інакше ніж у судовому порядку позивачі не можуть успадкувати майно, що залишилось після смерті їх бабусі [PERSON] , яка померла [INFO] . Згідно з розпорядженням в.о.голови Татарбунарського районного суду Одеської області О.А.Дем`янової від 19 липня 2024 року вказану справу передано на розгляд Саратському районному суду Одеської області. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 серпня 2024 року справу передано у провадження судді Миргород В.С. Згідно з ухвалою суду від 23 вересня 2024 року провадження у справі було відкрито в загальному порядку та розпочато підготовче провадження; відповідачу роз`яснено право на подання відзиву на позовну заяву; витребувано у приватного нотаріуса Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Монастирліу О.П. належним чином засвідчену копію спадкової справи № 90/2022 щодо майна [PERSON] , яка померла [INFO] . На виконання вказаної ухвали суду 23 вересня 2024 року від приватного нотаріуса Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Монастирліу О.П. надійшла копія спадкової справи № 90/2022 щодо майна [PERSON] , яка померла [INFO] . Позивачі та їх представник, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися. Представником позивача - адвокатом Давиденком К.В. до суду направлено заяву про розгляд справи за його відсутності та за відсутності позивача, на задоволенні позовних вимог наполягають. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач про день, час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином шляхом направлення судової повістки рекомендованим листом з повідомленням за місцем реєстрації за адресою: [ADDRESS] , яку повернуто з відміткою пошти "адресат відсутній за вказаною адресою". Відповідно до положень пунктів 3, 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК та правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постановах: від 09 серпня 2019 року у справі № 906/142/18, провадження № 12-109гс19; від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17, провадження № 14-507цс18, судова повістка вважається врученою в день проставлення у поштовому повідомленні відповідної відмітки, і особа вважається повідомленою. Крім того, про розгляд справи відповідач повідомлений згідно ч. 11 ст. 128 ЦПК України, шляхом опублікування оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке було розміщене за десять днів до дати ухвалення цього рішення. Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції. В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. У встановлений судом строк відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень та доказів, що підтверджують його відзив не надав, клопотань про відкладення розгляду справи від останнього не надходило. У відповідності до ч.3 ст.211, ст.223 ЦПК України, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності сторін, належних чином повідомлених про день, місце та час розгляду справи на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи письмову згоду позивача на заочний розгляд справи, з урахуванням положень ст. 280, 281 ЦПК України суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Згідно зі ст. 13 ч. 1, 3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Дослідивши письмові докази по справі та всі обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, суд приходить до такого висновку. Положення ст.4 ЦПК України, ст. 15 ЦК Україні, а також положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів судом. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов`язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині надання доказів на підтвердження позовних вимог. З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи і вважає, що їх достатніми для розгляду цієї справи по суті. Конституцією України передбачено захист права власності. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (стаття 41 Конституції України). Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти с своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до п.п. 2, 6 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, судовий захист цивільного права та інтересу, а також справедливість, добросовісність та розумність і ними суд має керуватися при вирішенні питання про права на спадкування. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , про що Татарбунарським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального районного управління юстиції в Одеській області складено відповідний актовий запис № 230 та 26 травня 2017 року видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Після її смерті відкрилась спадщина, на спадкове майно у вигляді: житлового будинку [ADDRESS] , земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] , площею 0,2500 га, кадастровий номер: 5125080400:02:0011:0248, належну спадкодавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 503291, виданого Білоліською сільською радою Татарбунарського району Одеської області 15 червня 2010 року; земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1683 га, кадастровий номер: 5125080400:02:001:0247, належну спадкодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ЯК №503290, виданого Білоліською сільською радою Татарбунарського району Одеської області 15 червня 2010 року. 27 травня 2022 року позивачі (онуки спадкодавця) звернулися до приватного нотаріуса Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Монастирліу О.П. із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті бабусі [PERSON] , яка померла [INFO] , та 27 травня 2022 року нотаріусом заведена спадкова справа № 90/2022. Згідно з копією спадкової справи № 90/2022 інші спадкоємці відсутні. Відповідно до рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 12 вересня 2022 року задоволено позовну заяву [PERSON] інтересах малолітнього [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] та визнано, у порядку спадкування після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , право власності за кожним по 1/3 частці на земельну ділянку, площею 6,2133 га, в межах території Татарбунарської міської ради (за межами с.Білолісся) Білгород-Дністровського району Одеської області, кадастровий номер: 5125080400:01:001:0662, належну спадкодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ОД № 090537, виданого Білоліською сільською Радою народних депутатів 17 січня 2001 року. Приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Монастирліу О.П. позивачам видані Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , на зазначену земельну ділянку. 26 квітня 2024 року позивачі звернулися до приватного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно: житловий будинок по [ADDRESS] ; земельну ділянку, площею 0,2500 га, кадастровий номер: 5125080400:02:0011:0248, для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку та господарських будівель і споруд; на земельну ділянку, площею 0,1683 га, кадастровий номер: 5125080400:02:001:0247, для ведення особистого селянського господарства за цією ж адресою. Постановою приватного нотаріуса Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Монастирліу О.П. від 26 квітня 2024 року позивачам відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку з тим, що на день відкриття спадщини 21 травня 2017 року разом із спадкодавцем [PERSON] був зареєстрований її син та спадкоємець першої черги [PERSON] , [INFO] , який не надав заяви про відмову від спадщини а тому є таким, що прийняв спадщину, усунувши від спадкування спадкоємці інших черг. Відповідно до довідки № 733 від 13 листопада 2017 року, виданою головою Білоліської сільської ради Татарбунарського району Одеської області Ліповим О.О., яка мається в матеріалах спадкової справи № 90/2022, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але на території сільської ради не проживає більше року. Як вбачається з рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 12 вересня 2022 року у справі №515/7665/22, останнє обґрунтоване тим, що відповідач спадщину після смерті матері не прийняв, оскільки протягом тривалого часу та на час смерті разом із нею не проживав та заяву у встановлений законом строк про прийняття спадщини до нотаріальної контори не подав, тоді як позивачі на час смерті спадкодавця постійно проживали разом із нею, а отже набули право на спадщину, як спадкоємці п`ятої черги. Згідно довідкою № 449 від 01 серпня 2022 року, виданою старостою села Білолісся Шульгою Ю., що малася в матеріалах цивільної справи, за записами погосподарської книги №6 на 2016-2020 роки погосподарського обліку [NUMBER], згідно з якою на момент своєї смерті, яка настала [INFO] , [PERSON] проживала за адресою: [ADDRESS] . На момент смерті разом з померлою проживали: невістка [PERSON] , [INFO] ; онука [PERSON] , [INFO] ; онука [PERSON] , [INFO] ; онук [PERSON] , [INFO] . З копії паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого 31 жовтня 2000 року Татарбунарським РВ УМВС України в Одеській області, місце проживання матері дітей [PERSON] зареєстровано з 31 жовтня 2000 року за адресою: [ADDRESS] . На час смерті спадкодавці [PERSON] позивачі були неповнолітніми: [PERSON] мав вік 3 роки, [PERSON] - 15 років, [PERSON] - 17 років. Відповідно до ч.ч.3, 6 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України). Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частинами першою та другою статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Статтею 1265 ЦК України передбачено, що у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. Онуки спадкодавця відносяться до другого ступіня споріднення. Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. На підставі частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статті 1270 цього Кодексу (шість місяців), він не заявив про відмову від неї. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України). У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам надано роз`яснення, що будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. Згідно частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Даною статтею унормовано, що у випадку, коли особа постійно не проживає із спадкодавцем, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є подана нотаріусу заява. Відповідно до частини першої статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За пунктами 4.1, 4.15, 4.18, 4.20 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства Юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус перевіряє наявність спадкоємців, які прийняли спадщину, факт прийняття спадщини а також наявність правовстановлюючих документів, у разі їх відсутності, роз`яснює про вирішення такого питання в судовому порядку, що і стало підставою для звернення позивачів до суду із даним позовом. Положеннями ч.ч.1, 6 ст.29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (у редакції, чинній на момент відкриття спадщини) реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Згідно з вимогами ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік, а місце перебування - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік. Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам надано роз`яснення, що будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. Для вирішення питання про те, чи є відповідач таким, що прийняв спадщину відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України, визначальним є встановлення факту його постійного проживання на момент відкриття спадщини зі спадкодавцем. Водночас відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка викладена у справах: №471/601/17 (провадження № 61-3845218) від 27 лютого 2019 року, № 355/832/17 (провадження №61-27212c19) від 10 квітня 2020 року, №204/2707/19 (провадження № 61-15380св20) від 28 квітня 2021 року, №937/10434/19-ц (провадження №61-3620св21) від 19 травня 2021 року, державна реєстрація спадкоємця сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті спадкодавця за адресою реєстрації. Судом на підставі представлених позивачами належних та допустимих доказів встановлено, що відповідач спадщину після смерті матері не прийняв, оскільки протягом тривалого часу та на час її смерті разом з нею не проживав та заяву у встановлений законом строк про прийняття спадщини у нотаріальну контору не подав, тоді як позивачі на час смерті спадкодавця постійно проживали разом з нею, а отже набули право на спадщину як спадкоємці п`ятої черги. З вищенаведеного випливає, що іншого шляху окрім звернення до суду за захистом порушеного права у позивачів немає та позивачі правильно у розумінні ст.16 ЦК України обрав спосіб захисту порушеного права. Остільки, позивачі довели наявність спадкового майна, підстави до його успадкування, неможливість реалізації спадкових прав у інший спосіб, суд визнає їх позовні вимоги обґрунтованими та ухвалює про їх задоволення. На підставі вище наведеного,

Outcome: approved