Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-20 00:00:00

26.11.2024 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу в сумі 104\~933\~419 грн. 55 коп. за договором позики від 30.10.2016 року та про відшкодування судових витрат. Позов обґрунтований таким. 30.10.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідачу була надана позика у сумі 3\~072\~000,00 грн. на розвиток бізнесу і остання зобов`язалася повернути кошти до 30.10.2021 року та сплатити 30% річних за користування позикою, про що власноручно склала розписку. Проте, у визначений Договором строк відповідач свого зобов`язання за договором позики не виконала, борг не повернула. Через декілька місяців [PERSON] звернулась до позивача з проханням відтермінувати строк погашення боргу через матеріальні проблеми. У зв`язку з військовою агресією з боку російської федерації зв`язок з відповідачем було втрачено, згодом [PERSON] дізналась, що відповідач перебуває за кордоном. Протягом 2023-2024 років [PERSON] намагалась врегулювати питання щодо погашення боргу з [PERSON] , проте остання постійно просила відтермінувати повернення боргу через військові дії, відсутність доходів. На момент звернення до суду з позовом відповідач борг не повернула. Відповідно до п. 3.2. договору позики у разі прострочення платежу позичальник сплачує пеню в розмірі 1% від простроченої суми за кожен день прострочення. Пунктом 8.4 договору позики, сторонами було погоджено, що строк позовної давності за основним зобов`язанням та відсоткам становить 5 років. Позивач просить задовольнити позовні вимоги повністю і стягнути з відповідача в її користь: заборгованість по поверненню позики 3\~072 000,00 грн.; заборгованість по процентам за період з 31.10.2016 року по 30.10.2021 року 4\~608 000,00 грн.; 3 % річних згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України з 31.01.2021 року по 13.11.2024 року 700\~120 грн. 04 коп.; інфляційні витрати за договором позики з 11.2021 року по 10.2024 року 3 548\~699 грн. 51 коп.; пеня, передбачена п. 3.2 договору позики з 30.10.2021 року по 13.11.2024 року 93 004 600,00 грн. Загальна сума заборгованості складає 104\~933\~419 грн. 55 коп. і судові витрати. Ухвалою суду від 27.11.2024 року провадження у справі відкрито, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. 07.01.2025 року через систему «Електронний суд» представником відповідача [PERSON] адвокатом Працевитим Г.О. подано відзив на позов. Відповідач позов визнає частково. 30.10.2016 року між відповідачем та позивачем було укладено договір позики, за яким [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти у сумі 3\~072 000,00 грн. Відповідно до п. 3.1 договору позики від 30.10.2016 року, позичальник зобов`язаний здійснити повернення суми позики в сумі 3\~072 000,00 грн. до 30.10.2021 року. 30.10.2021 року, відповідач та позивач дійшли усної згоди про зміну відтермінування строку повернення суми позики на один рік, тобто до 30.10.2022 року, у зв`язку із скрутним матеріальним становищем відповідача. 24.02.2022 \~ \~ \~ \~ року починаючи з 05 год. 30 хв. ранку у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 в Україні введено воєнний стан. Згідно з листом № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 року Торгово-промислова палата України офіційно визнала та засвідчила військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану, форс-мажорними обставинами. Зазначені обставини з 23.02.2022 року до їх офіційного закінчення є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб. Відповідач після введення в Україні воєнного стану перебуває за кордоном, і через страх і реальну загрозу життю та здоров`ю не може повернутись в Україну. Вважаючи, що настали форс-мажорні обставини, відповідач повідомила позивача про неможливість у строк виконати зобов`язання за договором позики. 27.11.2024 року позивач звернулась із позовом до суду про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики від 30.10.2016 року в загальному розмірі 104\~933\~419 грн. 55 коп. 30.10.2021 року сторонами договору позики було узгоджено змінити строк виконання зобов`язання з 30.10.2021 року на 30.10.2022 року. З настанням війни, відповідач та позивач визнали, що для сторін збройний конфлікт є форс-мажорними обставинами. Позивач погодилась із тим, що відповідач не в змозі через форс-мажорні обставини виконати умови договору позики від 30.10.2016 року, і що позику їй буде повернуто після завершення війни в Україні. Факт існування вказаних домовленостей підтверджується позивачем, зокрема, у позовній заяві позивач визнає, що [PERSON] повідомляла її про фінансові труднощі та відтермінування строку погашення боргу, у тому числі через військові Дії. Відповідач не відмовляється від сплати заборгованості, і не заперечує факт отримання грошових коштів від позивача. Однак, відповідач вважає, що позивач подаючи цей позов має на меті не захист власних прав та інтересів, а прагне збагатитися, зловживаючи засобами забезпечення виконання зобов`язання. Позивачем заявлено вимоги про стягнення заборгованості за договором позики у сумі 104\~933\~419 грн. 55 коп., сума позовних вимог у 34 рази перевищує суму отриманої відповідачем від позивача позики. Щодо сплати пені: предмет договору позики від 30.10.2016 року становив надання відповідачу у якості позики грошових коштів у сумі 3\~072 000,00 грн. Дійсно, сторонами за договором позики від 30.10.2016 року було врегульовано питання щодо застосування у якості забезпечення виконання зобов`язання сплату пені. Відповідно до п. 3.2 договору позики, у разі прострочення платежу позичальник сплачує пеню в розмірі 1% відсоток від простроченої суми за кожен де прострочення. Відповідач отримала у борг 3 072 000,00 грн. Позивачем нараховано 93 004 600,00 грн. неустойки (пені), що у тридцять раз перевищує розмір позики. Відповідно до наданого позивачем розрахунку, обчислення пені здійснено за період з 30.10.2021 року по 13.11.2024 року. Враховуючи розмір отриманої позики відповідачем, у разі задоволення позовних вимог, на відповідача буле покладено непомірно великий тягар сплатити на користь позивача надмірні грошові суми у якості пені (неустойки), що спотворить її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетвориться на джерело невиправданих доходів позикодавцем. Крім того, нарахування пені здійснено за період дії в Україні карантину та воєнного стану. Тобто, за період (час) у який позичальника фактично звільнено від відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання (п.п. 15, 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України). Відтак, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача пені за договором позики задоволенню не підлягають, а наданий позивачем розрахунок заборгованості складено з порушенням принципів цивільного законодавства. Щодо сплати 3% річних, інфляційних витрат. Як вже зазначалось нарахування пені здійснено за період з 30.10.2021 року по 13.11.2024 року. Вказаним періодом охоплюються розрахунки 3% річних та інфляційних витрат. Тобто, нарахування 3% річних, інфляційних витрат, здійснено за періоди дії карантину та воєнного стану. 11.03.2020 року Постановою КМУ № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СОVID-19» від 11.03.2020 року на всій території України було установлено карантин. Дія якого продовжувалась до червня 2023 року. 27.06.2023 року постановою КМУ № 651 від 27.06.2023 року було відмінено з 24 год. 00 хв. 30.06.2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом 5АК5-СоУ-2. Тобто, загалом карантин безперервно тривав 1193 дні, з 12.03.2020 року по 30.06.2023 року. Відповідно до п. 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби СОVID -19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки, штраф, пеню за таке прострочення. Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» на території України введений воєнний стан з 24.02.2022 року та який триває по теперішній час. Згідно пункту 18 «Прикінцевих та перехідних положень» Цивільного кодексу України, в редакції відповідно до Закону України № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15.03.2022 року, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Таким чином, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 3% річних, інфляційних витрат, пені, не можуть бути задоволені, оскільки нарахування було здійснено в період дії в Україні карантину та правового режиму воєнного стану. Просить суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] в частині стягнення 3% річних, інфляційних витрат та пені. Ухвалою суду від 10.01.2025 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач та її представник не з`явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином, представник позивача адвокат Петров Г.М. надав заяву про розгляд справи за відсутності позивача та її представника, позовні вимоги просить задовольнити у повному обсязі. Відповідач та її представник у судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені судом своєчасно та належним чином, представник відповідача адвокат Працевитий Г.О. надав заяву про розгляд справи за відсутності відповідача та її представника, при постановлені судового рішення у справі врахувати заперечення відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву та відмовити у задоволені позову [PERSON] в частині стягнення 3%річних, інфляційних витрат та пені. Суд, вивчивши матеріали справи і дослідивши письмові докази, дійшов таких висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Згідно з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ч. 1 ст. 4 та ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Частинами 3, 4 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1 ст. ст. 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Частиною першою ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст. 1047 ЦК договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. 30.10.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідачу була надана позика у сумі 3 072 000,00 грн. на розвиток бізнесу і зобов`язалася повернути кошти до 30.10.2021 року та сплатити 30% річних за користування позикою (а.с. 8), про що власноручно склала розписку (а.с. 9). Отже, сторонами дотримано вимог закону щодо форми та умов договору позики, визначених у ст. 1047 ЦК України. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. [PERSON] свої зобов`язання за договором позики виконала та передала [PERSON] 3\~072 000,00 грн., на що вказує [PERSON] у своїй розписці (а.с. 9). Відповідач свого зобов`язання не виконала та не повернула позивачу борг в сумі 3\~072 000,00 грн. та відсотки (30% річних) за користування позикою у визначений договором строк (до 30.10.2021 року) і на час звернення з позовом до суду. Відповідно до п. 3.2. договору позики у разі прострочення платежу позичальник сплачує пеню в розмірі 1% від простроченої суми за кожен день прострочення. Пунктом 8.4 договору позики, сторонами було погоджено, що строк позовної давності за основним зобов`язанням та відсоткам становить 5 років. З розрахунку позивача вбачається, що розмір заборгованості відповідача за договором позики становить: заборгованість по поверненню позики 3\~072 000,00 грн.; заборгованість по процентам за період з 31.10.2016 року по 30.10.2021 року 4\~608 000,00 грн.; 3 % річних згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України з 31.01.2021 року по 13.11.2024 року 700\~120 грн. 04 коп.; інфляційні витрати за договором позики з 11.2021 року по 10.2024 року 3 548\~699 грн. 51 коп.; пеня, передбачена п. 3.2 договору позики з 30.10.2021 року по 13.11.2024 року 93\~004 600,00 грн. Загальна сума заборгованості складає 104 933\~419 грн. 55 коп. (а.с. 10-36). Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Закріпивши принцип змагальності сторін, гарантує сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, рівні процесуальні можливості з метою захисту їхніх порушених, оспорюваних чи невизнаних прав та законних інтересів, зокрема й щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до цієї норми кожна сторона та інша особа, яка бере участь у справі, повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а у випадку неможливості стороною подати докази з поважних причин, суд сприяє особі в їх витребуванні, тим самим сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи (ч. 1 ст. 84 ЦПК України). Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ст. ст. 24, 129). Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Частиною першою ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач подала відзив на позов, не заперечувала факту укладання договору позики від 30.10.2016 року, написання розписки, отримання коштів, також не заперечує проти стягнення боргу, проте лише суми боргу в розмірі 3 072 000,00 грн. та заборгованість по процентам за період з 31.10.2016 року по 30.10.2021 року 4 608 000,00 грн. Відповідно до принципу диспозитивності у цивільному процесі, закріпленому у ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача 3 072 000,00 грн. заборгованість за основною сумою боргу та 4 608 000,00 грн. процентів за користування позикою в межах строку дії договору з 31.10.2016 року по 30.10.2021 року відповідають вимогам ст. ст. 1046, 1049 ЦК України, є підставними та обґрунтованими і підлягають задоволенню. Щодо стягнення з відповідача в користь позивача пені, інфляційних витрат та 3% річних за прострочення грошового зобов`язання за період з 31.10.2021 року по 13.11.2024 року, то суд враховує наступне. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції, який поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 року в справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19) вказано, що за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Таким чином у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Схожий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16-ц, № 464/3790/16-ц та від 23.10.2019 року у справі № 723/304/16-ц. Однак, відповідно до п. 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. При цьому, Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 було установлено з 12.03.2020 року на всій території України карантин, строк, якого карантину неодноразово продовжувався і тривав до 30.06.2023 року. 30-денний строк після дня завершення дії цього карантину закінчився 30.07.2023 року. Враховуючи приписи п. 15 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України та наведені Постанови Кабінету Міністрів України, якими з 12.03.2020 року установлено на всій території України карантин, що діяв протягом всього періоду, за який нараховується пеня за договором позики, Верховний Суд вказує, що не застосування вказаної норми права є безпідставним та таким, що суперечить нормам матеріального права. Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду у постановах від 16.12.2021 року у справі № 922/4076/20 та 25.10.2022 року у справі № 916/183/22. Тлумачення п. 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, про те, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від обов`язку сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку (штраф, пеню) за таке прострочення. Законодавець на рівні акту цивільного законодавстві (п. 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України) передбачив спеціальний випадок звільнення від обов`язку позичальника сплатити неустойку (штраф, пеню). Такий обов`язок припиняється без його виконання. Відтак для застосування положень п. 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України має бути врахована не дата настання прострочення за договором позики, а період, за який нарахована пеня позивачем. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, щодо помилкового розрахунку пені позивачем, оскільки позивачем нарахована пеня за період з 30.10.2021 року по 13.11.2024 року, тобто в період дії карантину. Тобто законодавцем скасовано цивільну відповідальність (щодо сплати неустойки, штрафу, пені) за прострочення грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем) на період дії карантину або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину. З урахуванням наведених норм та тієї обставини, що нарахування пені за прострочення виконання зобов`язання передбачено саме умовами договору позики і позивач просить стягнути неустойку (пеню) за період карантину з 30.10.2021 року по 23.02.2022 року, відповідач підлягає звільненню від відповідальності перед позивачем за прострочення погашення позики та сплати неустойки за прострочення виконання зобов`язання. Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду, викладених у постанові від 16.12.2021 року у справі № 922/4076/20, а також постановах Верховного Суду від 26.04.2023 року у справі № 727/4121/21, від 05.04.2023 року у справі № 756/7895/21. 15.03.2022 року Верховна Рада України прийняла Закон України № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період воєнного стану», зокрема, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктами 18 і 19. Відповідно до висновку Касаційного цивільного суду Верховного Суду, викладеного у постанові від 31.01.2024 року у справі № 183/7850/22, тлумачення п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань і така особливість проявляється: в періоді існування особливих правових наслідків, яким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки, зокрема, договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ч. 2 ст. 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.2022 року, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 2102-ІХ від 24.02.2022 року, в Україні введено воєнний стан з 05.00 год. 24.02.2022 року і його дія продовжена до 08.02.2025 року. Таким чином, відповідно до п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану, пеня, 3% річних та інфляційні витрати нараховані включно з 24.02.2022 року та у період дії в Україні воєнного стану і у тридцятиденний строк після його припинення або скасування, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що вимога позивача про стягнення з відповідача 3% річних від простроченої суми за період із 24.02.2022 року по 13.11.2024 року, є безпідставною та необґрунтованою, оскільки законодавець встановив імперативну норму про звільнення позичальника від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення, незалежно від того, ким було надано кредит (позику): банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем). Тому суд знаходить, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача в користь позивача пені, інфляційних витрат та 3% річних від простроченої суми підлягають задоволенню частково лише за період з 31.10.2021 року по 23.02.2022 року включно і відповідно до здійсненого судом розрахунку становлять: інфляційні втрати 335 357 грн. 29 коп. Таким чином стягненню з відповідача в користь позивача підлягає сума 8\~015 357 грн. 29 коп., яка складається: заборгованість по поверненню позики 3\~072 000,00 грн.; заборгованість по процентам за період з 31.10.2016 року по 30.10.2021 року 4\~608 000,00 грн.; інфляційні витрати за договором позики з 11.2021 року по 23.02.2023 року 335\~357 грн. 29 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в користь позивача судові витрати пропорційному розміру задоволених позовних вимог (7,95%), що становить 1 203 грн. 63 коп.

Outcome: partial