Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-24 00:00:00

У червні 2024 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , третя особа - служба у справах дітей Чернівецької міської ради, в якому з урахуванням поданої заяви про зміну предмета позову просив визначити місце проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] разом із батьком - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та встановити факт, що [PERSON] , [INFO] перебуває на самостійному утриманні та вихованні батька [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначено, що рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 13.01.2021 року був розірваний укладений між ним та відповідачкою шлюб. У вказаному шлюбі у нього з відповідачкою народилося троє дітей, двоє з яких станом на даний час є неповнолітніми. Так, після розірвання шлюбу, за спільною з відповідачкою домовленістю було вирішено, що неповнолітній син [PERSON] , [INFO] , буде проживати разом з ним за адресою: [ADDRESS] , а неповнолітня донька [PERSON] , [INFO] залишиться проживати разом з матір`ю (відповідачкою у справі) за адресою: [ADDRESS] . З того часу син [PERSON] проживає разом з ним у м. Чернівці за вищевказаною адресою, відвідує школу, гурток карате. Всі витрати з утримання сина, несе лише він. Відповідач участі в утриманні сина, його вихованні не приймає. Крім того, з моменту розірвання шлюбу відповідачка спілкується з сином по телефону та засобами відеозв`язку, безперешкодно бачиться з сином під час канікул. Жодних перешкод у спілкуванні з сином він не чинить. Водночас, відповідач, під час спілкування з сином, неодноразово намагалася переконати його змінити місце проживання та переїхати до неї, прагне забрати сина до себе. Такі розмови пригнічують сина та змушують його хвилюватися. Так, за час проживання разом з ним у м. Чернівці, у сина з`явилися постійні друзі в школі та за місцем проживання, він відвідує гурток карате. Зміна місця проживання зруйнує сформований усталений спосіб життя сина. Вважає, що такими діями відповідач фактично заперечує досягнуту між ними домовленість щодо визначення місця проживання сина. Також, просив врахувати, що з часу розлучення відповідач переїхала на нове місце проживання у іншу область, створила нову сім`ю. Участі у вихованні та утриманні сина, вона не приймає. Вихованням, забезпеченням навчання, матеріальним утриманням сина займається лише він. Відзив на позов відповідачем [PERSON] поданий не був. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила його задовольнити. Зазначила, що позивач та відповідачка перебували у зареєстрованому шлюбі, який за рішенням суду у 2021 році був розірваний. Сторони мають трьох спільних дітей, двоє з яких станом на даний час неповнолітні: син [PERSON] , [INFO] та донька [PERSON] [INFO] . Після розірвання шлюбу сторони добровільно визначили місце проживання дітей, про що уклали відповідний договір. Так, за цією домовленістю син [PERSON] залишався проживати разом з батьком позивачем у справі, а донька - з матір`ю - відповідачкою у справі. З часом відповідачка таку домовленість перестала дотримуватися. Вказане проявляється у тому, що при будь-яких непорозуміннях між позивачем і сином, останній самостійно приїжджає до неї у м. Хмельницький, та відповідач вимушений забирати його. Також відповідачка пропонує сину переїхати проживати до неї. Щодо встановлення факту самостійного виховання та утримання сина просила врахувати, що такий факт необхідно встановити з метою підтвердження права позивача на відстрочку від призову. Крім того, оскільки син проживає разом з позивачем, мобілізація останнього порушить права дитини на забезпечення належного його утримання. Відповідачка в судове засідання не з`явилися. Про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Подала заяву, в якій просила справу розглянути за її відсутності. Також просила врахувати, що оскільки питання щодо місця проживання та виховання сина [PERSON] між нею та позивачем був вирішений у позасудовому порядку, а саме 04.08.2022 року між ними був укладений договір про здійснення батьківських справ та визначення місця проживання дитини, в якому місце проживання сина [PERSON] визначено разом з батьком, з яким він проживає з часу їх розлучення та до теперішнього часу, у даній справі відсутні предмет спору. Крім того, просила врахувати, що оскільки син [PERSON] набув 14 років, останній, відповідно до приписів ч.3 ст.160 СК України, самостійно вправі визначити своє місце проживання. Також просила врахувати, що твердження позивача про те, що вона не приймає участі у вихованні та утриманні сина не відповідають дійсності, оскільки вона, як мати дитини, приймає активну участь у вихованні сина, постійно з ним спілкується, цікавиться його життям. Представник служби у справах дітей Чернівецької міської ради в судове засідання не з`явився. Про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Просив розглядати справу за його відсутності. Фактичні обставини встановлені судом. Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 13.01.2021 року (справа № 725/4998/20) шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. Згідно свідоцтва про народження серія [NUMBER] , яке видане 07.09.2009 року відділом РАЦС Чернівецького міського управління юстиції [PERSON] народився [INFO] та якого батьками є: [PERSON] і [PERSON] . 21.08.2021 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та після реєстрації шлюбу змінила своє прізвище на « [PERSON] » (свідоцтво про реєстрацію шлюбу серія [NUMBER] від 27.07.2024 року, яке видане відділом ДРАЦС у місті Хмельницькому Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)). 04.08.2022 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини. За умовами вказаного договору сторонами було погоджено, що син [PERSON] , [INFO] , проживатиме із батьком [PERSON] (на день укладення договору за адресою: [ADDRESS] ), а донька [PERSON] , [INFO] - разом з матір`ю [PERSON] (на день укладення договору за адресою: [ADDRESS] ) Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Балац Т.П. та зареєстрований у реєстрі за № 548. Згідно довідки від 17.05.2024 року № 286, яка видана директором Чернівецького ліцею №13 встановлено, що [PERSON] навчається у 9-в класі вказаного ліцею. Згідно представленої за підписом директора ліцею та класного керівника характеристики на учня 9-В Чернівецького ліцею №13 [PERSON] останній характеризується позитивно. Зазначено, що батько дитини самостійно займається вихованням сина, мати дитини контакту з ліцеєм не підтримує, із вчителями не спілкується. Відповідно до довідки №26 від 20.052024 року [PERSON] відвідує гурток карате з 2019 року. Всі організаційні питання тренер вирішує з батьком дитини [PERSON] , оплату гуртка здійснює батько дитини. Згідно витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб за адресою: [ADDRESS] зареєстровані і проживають: [PERSON] , [INFO] (з 21.07.2022 року) та [PERSON] , [INFO] ( з 12.08.2022 року). Згідно наданого на вимогу суду висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 12.11.2024 року № 781/23, який затверджений рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради, повідомлено про неможливість визначити позицію з питання доцільності визначення місця проживання дитини [PERSON] з батьком, оскільки з огляду на вік дитини (станом на час розгляду справи дитині виповнилося 15 років) та в силу ст.160 СК України, дитина вправі самостійно обирати своє місце проживання. Застосовані норми права та мотиви з яких виходить суд. Щодо вимог про визначення місця проживання дитини. Відповідно до частини другої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. У статті 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно з частиною першою статті 161 ЦК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду від 17 травня 2023 року у справі № 351/611/21 (провадження № 61-990св23) вказано, що «у разі спору місце проживання малолітньої дитини (фізичної особи у віці до чотирнадцяти років) визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, то закон не передбачає можливості вирішення такого спору органом опіки та піклування або судом, оскільки в цьому випадку слід керуватися частиною третьою статті 160 СК України та положеннями частини другої статті 29 ЦК України. Як встановлено, [PERSON] народився [INFO] і на час звернення до суду з позовом та розгляду справи йому виповнилося 14 років. Отже, в силу вищенаведених норм чинного законодавства, він може вільно обирати собі місце проживання з кимось із батьків, які мають у власності житлові приміщення. Суд не може визначати місце проживання дитини, яка досягла 14 років за позовом когось із батьків, оскільки таке право вибору місця проживання надано законом самій дитині. Приймаючи до уваги викладене, враховуючи положення частини другої статті 29 ЦК України та частини третьої статті 160 СК України, суд вважає, що підстави для визначення судом місця проживання дитини, якій виповнилось 14 років, відсутні, тому у задоволенні позовних вимог [PERSON] щодо визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , необхідно відмовити. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 02.11.2023 року у справі № 592/7624/22, від 25 січня 2018 року у справі № 537/5119/15-ц, від 28 січня 2021 року у справі № 753/6498/15, від 28 вересня 2022 року у справі № 686/18140/21. Щодо вимог про встановлення факту самостійного виховання дитини. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Приписами частин першої та другої ст.16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України). Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України. За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини). Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України). Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України). Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. Звертаючись до суду із вказаним позовом позивач просив встановити факт самостійного виховання та утримання неповнолітнього [PERSON] . Як на підставу вказаного позову останній по суті послався на факт ухилення від виконання [PERSON] , матір`ю дитини, своїх обов`язків щодо виховання дитини. Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Отже належним способом захисту у даній є справі є вимога позивача про позбавлення відповідача батьківських прав щодо малолітньої дитини. Разом з цим суд зазначає, що у справах позовного провадження, встановлення певних юридичних фактів належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК). З огляду на викладене суд зазначає, що позивачем обраний неефективний спосіб захисту прав, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed