Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-17 00:00:00

Виконувач обов`язків керівника Болградської окружної прокуратури Цоєв Д.К. звернувся до суду в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області з позовом до [PERSON] про припинення права власності на земельну ділянку шляхом її конфіскації на користь держави, припинення права користування земельною ділянкою, а також стягнення судових витрат, посилаючись на те, що [PERSON] є громадянином Російської Федерації, володіє на праві приватної власності земельною ділянкою сільськогосподарського призначення із кадастровим номером 5120481000:01:003:0139 площею 5,8163 га, яка розташована на території Вознесенської Першої сільської ради Арцизького району Одеської області, на підставі спадкування за заповітом. Право приватної власності на вказану земельну ділянку за [PERSON] зареєстровано 18 березня 2016 року. Крім того, [PERSON] уклав договір емфітевзису, відповідно до якого надав її у користування Фермерському господарству «Еллада» (далі за текстом ФГ «Еллада») строком на 75 років. Оскільки відповідач протягом року після набуття права власності на зазначену земельну ділянку не відчужив її, а навпаки передав її у користування, позивач просив припинити право власності [PERSON] на земельну ділянку шляхом конфіскації вказаної землі на користь держави, припинити договір оренди земельної ділянки, укладений між [PERSON] та ФГ «Еллада», а також припинити право ФГ «Еллада» на користування вказаною земельною ділянкою, у зв`язку з чим звернувся до суду із зазначеною позовною заявою. До суду від представника відповідача Єлькіна П.В. надійшов відзив на позов, згідно якого вимоги позову не визнав, просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що у прокурора відсутні підстави на подання до суду вказаного позову, оскільки Головне управління Держгеокадастру в Одеській області є самостійною юридичною особою. Відповідач [PERSON] є громадянином України, тому є власником земельної ділянки на законних підставах, внаслідок чого відсутні підстави для позбавлення його права на вказану земельну ділянку. Представниця позивача, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце судового засідання, у судове засідання не з`явилась, але до суду від неї надійшла заява, в якій просила суд про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити. Представниця Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце судового засідання, у судове засідання не з`явилась, але до суду від неї надійшла заява, в якій просила суд про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити. Представник відповідача ФГ «Еллада», будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання, у судове засідання не з`явився, але до суду від нього надійшла заява, в якій просив суд про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення. Відповідач [PERSON] про дату, час та місце судового засідання двічі поспіль повідомлявся належним чином, однак у судове засідання повторно не з`явився. Так, судом, відповідно до частини 6 статті 128 ЦПК України, надсилалась судова повістка про виклик до суду за адресою місця проживання відповідача, зареєстрованою у встановленому законом порядку, однак, згідно з поштовим конвертом з судовою повісткою, що повернулась до суду з довідкою відділення «Укрпошти» з позначкою «адресат відсутній за вказаною адресою», свідчить про неможливість вручення відповідачу судової повістки, та відповідно до частини 8 статті 128 ЦПК України, в такому випадку вважається, що судовий виклик вручено відповідачу належним чином. Клопотання про розгляд справи за його відсутності до суду не подав, про причини неявки у судове засідання суд не повідомив. Представник відповідача [PERSON] , будучи двічі поспіль належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання, що підтверджується довідками про доставку електронного листа до електронного кабінету, у судове засідання не прибув, клопотання про розгляд справи за його відсутності до суду не подав, про причини неявки у судове засідання суд не повідомив. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, судом, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, надані докази, давши їм оцінку в сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ОД № 087289 від 28 січня 2003 року, виданого Вознесенською Першою сільською радою народних депутатів, [PERSON] на підставі рішення 16 сесії ХХІІІ скликання Вознесенської Першої сільської Ради народних депутатів Арцизького району Одеської області передано у приватну власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва земельну ділянку площею 5,82 га, яка розташована на території Вознесенської Першої сільської ради, масив № [NUMBER] , ділянка № [NUMBER] (т. 1 а. с. 147-148). Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом № 280 від 18 березня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Арцизького районного нотаріального округу Одеської області Міцул О.В., [PERSON] (т. 1 а. с. 33, 34), відповідач у справі, є спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON] , а саме земельної ділянки площею 5,8153 га, кадастровий номер 5120481000:01:003:0139, цільове призначення земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, категорія земель землі сільськогосподарського призначення, яка розташована на території Вознесенської Першої сільської ради Арцизького району Одеської області, масив № [NUMBER] , ділянка № [NUMBER] (т. 1 а. с. 32). З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 344589764 від 29 серпня 2023 року вбачається, що приватним нотаріусом Арцизького районного нотаріального округу Одеської області Міцул О.В. 18 березня 2016 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 280 від 18 березня 2016 року зареєстровано за [PERSON] , відповідачем у справі, право власності на вищевказану земельну ділянку (т. 1 а. с. 19-21). Факт передачі у приватну власність та факт реєстрації земельної ділянки підтверджується копією поземельної книги Відділу Держземагентства в Арцизькому районі Одеської області в паперовій формі та яка сформована щодо спірної земельної ділянки із кадастровим номером 5120481000010030139, площа 5,8163 га, власник [PERSON] , відповідач у справі. (а. с. 35-84). Відповідно до договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) № 18 від 05 березня 2018 року, укладеного між [PERSON] , відповідачем у справі, та ФГ «Еллада» (т. 1 а. с. 85), відповідачем у справі, [PERSON] надав ФГ «Еллада» право користування вищезазначеною спірною земельною ділянкою строком на 75 років, передача якої здійснюється безкоштовно, що також підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 324985154 від 07 березня 2023 року, № 347538416 від 21 вересня 2023 року (т. 1 а. с. 22-25, 28-31, 144-146). Як вбачається з листів № 5100.5.3-12290/51.1-23 від 17 жовтня 2023 року, № 5100.4.1-5496/51.2-4 від 21 травня 2024 року, наданих Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області, [PERSON] , відповідач у справі, є громадянином Російської Федерації, громадянство України [PERSON] , відповідача у справі, у зв`язку з невиконанням поданого відповідно до частини 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України» зобов`язання припинити громадянство Російської Федерації протягом 2 років з моменту набуття громадянства України, було припинено відповідно до статті 21 Закону України «Про громадянство України» (т. 1 а. с. 214, т. 2 а. с. 6, 9, 17). Як вбачається з Інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права земельну ділянку від 29 травня 2023 року, нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номер 5120481000:01:003:0139 складає 198239,31 грн. (т. 1 а. с. 26-27). Щодо підстав представництва прокурором інтересів держави в суді. Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Пунктом 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України передбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Відповідно до частин 1, 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежно здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини. Згідно з частиною 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. Наведеним приписам кореспондують відповідні правила ЦПК України, зокрема, у частині 4 статті 56 ЦПК України визначено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Системне тлумачення частин 4, 5 статті 56 ЦПК України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дає можливість зробити висновок, що прокурор здійснює представництво у суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежно здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Прокурор, звертаючись до суду, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу, а іншою - відсутність такого органу. У Рішенні Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 зроблено висновок про те, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19) зроблено висновки про те, що бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджування порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо. Отже, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і, якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але, якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо, чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Частина 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва. Якщо суд після відкриття провадження у справі з урахуванням наведених учасниками справи аргументів та наданих доказів установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді, суд залишає позовну заяву, подану прокурором в інтересах держави в особі компетентного органу, без розгляду. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 263/18985/19 (провадження № 61-436св22), на яку посилається заявник у касаційній скарзі. Також, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19) та у постанові Верховного Суду від 07 грудня 2022 року у справі № 202/3192/17 (провадження № 61-4165св21) зроблено висновки про те, що оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. У постанові Верховного Суду від 04 листопада 2022 року у справі № 374/117/20 (провадження № 61-9034св22) зазначено, що невиконання прокурором вимог щодо надання до суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді має наслідком залишення позовної заяви без руху для усунення її недоліків і повернення в разі, якщо відповідно до ухвали суду у встановлений строк ці недоліки не усунуті. Якщо суд не установить підстав для представництва прокурором інтересів держави вже після відкриття провадження у справі, тоді позовну заяву прокурора потрібно вважати такою, що підписана особою, яка не має права її підписувати. І в таких справах виникають підстави для залишення позову без розгляду. Звертаючись 06 вересня 2023 року з позовом в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, прокурор обґрунтовував неналежне, на його переконання, здійснення захисту інтересів держави Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області як уповноваженим органом, який знав про порушення інтересів держави, проте самостійно не вжив належних заходів представницького характеру з метою захисту прав держави на земельну ділянку. Таким чином, прокурор навів обґрунтовану підставу для здійснення представництва інтересів держави та зазначив підставою для звернення до суду з позовом існування нагальної потреби у наданні дієвого захисту порушених інтересів держави. Прокурор повідомив Головне управління Держгеокадастру в Одеській області про намір звертатися до суду з позовом (т. 1 а. с. 98-100, 103). Головне управління Держгеокадастру в Одеській області самостійно з позовом до суду не звернулося, наявність підстав для представництва інтересів держави прокурором в суді не оскаржувало, заперечень проти цього не висловлювало. Враховуючи те, що Головному управлінню Держгеокадастру в Одеській області було відомо про необхідність захисту прав держави, втім самостійно воно не вчиняло дій для відновлення цих прав, суд дійшов всиновку, що позов подано прокурором як повноважною особою, яка відповідно до статті 23 Закону України «Про прокуратуру», статті 56 ЦПК України має право на представництво інтересів держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області. Такий висновок узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19), у постановах Верховного Суду від 04 листопада 2022 року у справі № 374/117/20 (провадження № 61-9034св22), від 07 грудня 2022 року у справі № 202/3192/17 (провадження № 61-4165св21), від 21 грудня 2022 року у справі № 263/18985/19 (провадження № 61-436св22). Щодо підстав набуття права власності на земельну ділянку та припинення права приватної власності на земельну земельної ділянку шляхом конфіскації земельної ділянки у власність держави, припинення права користування земельною ділянкою. Відповідно до статті 3 ЗК України суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею - земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Статтею 13 Конституції України визначено, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Відповідно до статті 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. В силу статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах Спорронґ і Льоннрот проти Швеції від 23 вересня 1982 року, Джеймс та інші проти Сполученого Королівства від 21 лютого 1986 року, Щокін проти України від 14 жовтня 2010 року, Сєрков проти України від 07 липня 2011 року, Колишній король Греції та інші проти Греції від 23 листопада 2000 року, Булвесад проти Болгарії від 22 січня2009 року, Трегубенко проти України від 02 листопада 2004 року, East/West Alliance Limited проти України від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно суспільний, публічний інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися значною свободою (полем) розсуду. Принцип пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Справедлива рівновага передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Правовий статус та порядок використання, зокрема, земель сільськогосподарського призначення визначено ЗК України. Відповідно до частини 5 статті 22 ЗК України, (тут і далі у редакції, чинній на час отримання [PERSON] спірної земельної ділянки у власність), землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземцям, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам. Набувати право власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення можуть: а) громадяни України; б) юридичні особи України, створені і зареєстровані за законодавством України, учасниками (акціонерами, членами) яких є лише громадяни України та/або держава, та/або територіальні громади; в) територіальні громади; г) держава (частина 1 статті 130 ЗК України). Суб`єктами права приватної власності на землю відповідно до статті 80 ЗК України визначено громадян України та юридичних осіб. Проте, з урахуванням змісту частини 2 статті 81 та інших норм ЗК України суб`єктами права приватної власності на землю визнаються також іноземні громадяни та особи без громадянства. Згідно з частиною 3 статті 81 ЗК України іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини 3 цієї статті у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; в) прийняття спадщини. Відповідно до статті 175 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації таких прав. За змістом пунктів «д, е» частини 1 статті 140 ЗК України підставами припинення права власності на земельну ділянку є: конфіскація за рішенням суду: не відчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Примусове припинення прав на земельну ділянку у відповідності до пункту «в» частини 1 статті 143 ЗК України здійснюється у судовому порядку у разі конфіскації земельної ділянки. Якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може перебувати в її власності, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У випадках, коли земельна ділянка цією особою протягом встановленого строку не відчужена, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду (частини 1, 2 статті 145 ЗК України). Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом № 280 від 18 березня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Арцизького районного нотаріального округу Одеської області Міцул О.В., [PERSON] , відповідач у справі, успадкував від [PERSON] земельну ділянку площею 5,8153 га, кадастровий номер 5120481000:01:003:0139, яка розташована на території Вознесенської Першої сільської ради Арцизького району Одеської області, масив № [NUMBER] , ділянка № [NUMBER] (т. 1 а. с. 32). З листів Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області вбачається, що [PERSON] є громадянином Російської Федерації (т. 1 а. с. 214, т. 2 а. с. 6, 9, 17). З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 344589764 від 29 серпня 2023 року вбачається, що приватним нотаріусом Арцизького районного нотаріального округу Одеської області Міцул О.В. 18 березня 2016 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 280 від 18 березня 2016 року зареєстровано за [PERSON] , відповідачем у справі, право власності на вищевказану земельну ділянку (т. 1 а. с. 19-21). Станом на момент звернення з вказаним позовом до суду громадянин Російської Федерації [PERSON] , відповідач у справі, є власником вищезазначеної земельної ділянки сільськогосподарського призначення. Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги, що відповідач [PERSON] , як іноземець, громадянин Російської Федерації, набувши у власність в порядку спадкування та зареєструвавши своє право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 5,8163 га з кадастровим номером 5120481000:01:003:0139, не відчужив її протягом строку, встановленого статтею 81 ЗК України, суд дійшов висновку про припинення права власності на спірну земельну ділянку шляхом їх конфіскації на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області. Крім того, пунктом 7 частини 2 статті 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, припинення правовідношення. Відповідно до частини 2 статті 412 ЦК України визначено, що право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб може бути припинене за рішенням суду в інших випадках, встановлених законом. Приписами пункту «б» частини 1 статті 141 ЗК України передбачено, що підставами для припинення права користування земельною ділянкою є вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених законом. Згідно з пунктом «в» частини 1 статті 143 ЗК України передбачено, що примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі конфіскації земельної ділянки. Відповідно до частини 1 статті 148-1 ЗК України до особи, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває у користуванні іншої особи, з моменту переходу права власності на земельну ділянку переходять права та обов`язки попереднього власника земельної ділянки за чинним договором оренди щодо такої земельної ділянки. Водночас, частиною 5 статті 148-1 ЗК України встановлено, що вимоги цієї статті поширюються на випадки переходу повноважень з розпорядження земельними ділянками державної власності від одного органу до іншого, а також при переході права власності на земельні ділянки від держави до територіальної громади і навпаки та при переході права власності на земельні ділянки від однієї територіальної громади до іншої. Тобто, цією нормою передбачено виключний перелік підстав переходу прав на землю, серед яких конфіскація земельної ділянки за рішенням суду - не передбачена. Окрім того, статтею 31 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено, викупу земельної ділянки для суспільних потреб та примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом, поєднання в одній особі власника земельної ділянки та орендаря, смерті фізичної особи-орендаря, засудження його до позбавлення волі та відмови осіб, зазначених у статті 7 цього Закону, від виконання укладеного договору оренди земельної ділянки, ліквідації юридичної особи-орендаря. Договір оренди землі припиняється також в інших випадках, передбачених законом. Також, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідач [PERSON] , будучи іноземним громадянином, 18 березня 2016 року набув право власності на вказану вище земельну ділянку сільськогосподарського призначення, однак її не відчужив протягом року, встановленого статтею 81 ЗК України, а навпаки передав її у користування ФГ «Еллада», відповідачу у справі, що підтверджується договором про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) № 18 від 05 березня 2018 року, укладеним між ними (т. 1 а. с. 28-31). Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості. Враховуючи заявлену прокурором позовну вимогу про конфіскацію земельної ділянки, що належить на праві приватної власності громадянину Російської Федерації [PERSON] , та яка, у подальшому, підлягає продажу на земельних торгах, права попереднього власника та обов`язки третіх осіб на цю землю (право емфітевзису ФГ «Еллада) не можуть перейти до нового власника земельної ділянки, а тому підлягають припиненню за рішенням суду, задоволення позову призведе до відновлення порушених прав та законних інтересів держави, виходячи з того, що стан збереження земель сільськогосподарського призначення має загальнонаціональне значення, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про припинення права власності на земельну ділянку шляхом її конфіскації на користь держави, припинення права користування земельною ділянкою підлягають задоволенню у повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступного висновку. Згідно з частинами 1, 2 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до частини 1, частини 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідачів. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню, відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України сума судового збору (8631,18 грн.), який підлягав сплаті на момент подання даного позову (позов надійшов до суду 06 вересня 2023 року), заяви про забезпечення позову (1342,00 грн.), тобто 9973,18 грн. ((8631,18 грн. .+ 1342,00 грн.) підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача у рівних частинах з кожного з відповідачів, оскільки понесені витрати підтверджені відповідними платіжними дорученнями (т. 1 а. с. 1, 107). Відповідно до частини 7 статті 158 ЦПК України, заходи забезпечення позову у виді накладення арешту на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,8163 га, кадастровий номер 5120481000:01:003:0139 (РНОНМ 881874051204, номер запису про право власності 13810475), розташовану на території Вознесенської Першої сільської ради Арцизького району Одеської області, яка належить [PERSON] ; заборони [PERSON] та будь-яким суб`єктам реєстраційних дій (державним реєстраторам, приватним та державним нотаріусам) вчиняти будь-які реєстраційні дії та дії щодо відчуження земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,8163 га, кадастровий номер 5120481000:01:003:0139 (РНОНМ 881874051204, номер запису про право власності 13810475), розташованої на території Вознесенської Першої сільської ради Арцизького району Одеської області, продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили, відповідно до вимог частини 7 статті 158 ЦПК України,

Outcome: approved