Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-02 00:00:00

15 листопада 2024 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Комишнянської селищної ради Миргородського району про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права на земельну частку (пай), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Миргородська районна військова адміністрація. В обґрунтування позову зазначив, що 04.06.1995 року позивач на підставі рішення загальних зборів був прийнятий у члени КСП ім. Ульянова Миргородського району Полтавської області та йому надана робота на МТФ №1, що підтверджується копією трудової книжки № [NUMBER] . 01.07.1995 року позивач був направлений на навчання в Миргородське ПТУ №44. Після навчання в Миргородському ПТУ №44 з 14.09.1998 року позивачу надана робота на МТФ №1. Далі позивача [PERSON] було звільнено з роботи з 01.11.1999 року у зв`язку з призовом на військову службу, але не з членів КСП, що підтверджується копією військового квитка серія [NUMBER] та вище вказаної трудової книжки. Лише з 29.03.2000 року, позивач був звільнений з членів КСП ім.Ульянова в зв`язку з реорганізацією КСП згідно ст. 40 п. 1 КЗоТ України (як записано у трудовій книжці). Тривалий час позивач вважав, що не має права на земельну частку (пай), та не знав, що незалежно від кількості відпрацьованих років та членства в КСП, він має право на земельну частку (пай), так як на момент розпаювання КСП «ім.Ульянова» був його членом, рішення про виключення його з членів КСП не приймалося. Влітку 2024 року позивач дізнався, що його знайомий [PERSON] , який працював з ним та прийнятий в члени КСП практично в один період з різницею в 2 місяці, отримав державний акт на право власності на земельну ділянку, що підтверджується копією трудової книжки № [NUMBER] та копією Державного акту від 11.04.2005 року. Після цього [PERSON] через свого представника адвоката Жага Е.Г., отримав відповідь на адвокатський запит № 01.5-08/1521 від 17.09.2024 року, від Комишнянської селищної ради, відповідно до якої згідно Додатку №1 до Державного акту ПЛ № 26 на право колективної власності на землю до списку громадян членів колективного сільськогосподарського підприємства ім. Ульянова громадянин [PERSON] внесений не був. Позивач вважає, що його помилково не було включено до вказаного списку осіб, що мають право на земельну частку (пай). Крім того, права позивача як члена КСП ніким не оспорювалися, зокрема позивачу було видано свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серія ПО № 2709620 від 28.01.2001 року (додається). Згідно архівної довідки № 07-04/129 від 11.09.2024 року у протоколі №6 засідання правління КСП ім. Ульянова (с.Остапівка) від 29.08.1995 року значиться: Вирішили: Рекомендувати загальним зборам підприємства прийняти [PERSON] в члени підприємства і направили на навчання в СПТУ - 44. Відповідно до відповіді № 3863/15-24 від 16.09.2024 року відділу №2 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління держгеокадастру на ім`я [PERSON] відсутні записи щодо реєстрації сертифікату на земельну частку (пай). Відповідно до відповіді відділу №2 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління держгеокадастру вартість земельної частки (паю) в межах Остапівської сільської ради в розмірі 2,465 становить 44977,3 грн. В зв`язку з тим, що відповідно до ст. 1 Указу Президента України від 03.12.1999 року № 1529/99 «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки» протягом 1999-2001 років колективні сільськогосподарські підприємства були реформовані, у позивача, відсутня будь-яка інша можливість у реалізації свого права на земельні частку (пай). КСП ім. Ульянова було реформоване в «Приватно-Орендне підприємство Остапівське», яке відповідно до витягу з реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань 26.11.2013 року на підставі рішення Господарського суду Полтавської області № 7/117 від 22.10.2013 року припинило свою діяльність. Враховуючи те що при складанні списків членів КСП «ім. Ульянова» помилково не було внесено прізвище позивача, який був членом КСП, [PERSON] звернувся до суду з позовом у якому прохає суд, встановити факт, що [PERSON] був членом колишнього колективного сільськогосподарського підприємства «ім.Ульянова» с. Остапівка, Миргородського району Полтавської області з 04.06.1995 року по 29.03.2000 рік та визнати за позивачем право на земельну частку (пай), площею 2,465 в умовних кадастрових гектарах, вартістю 44977,3 грн, яка перебувала у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства «ім.Ульянова» с. Остапівка, Миргородського району, Полтавської області, виділивши її з земель запасу (резерву), що перебувають у комунальній власності Комишнянської селищної ради Миргородського району Полтавської області, розташованих в адмінмежах останньої. 25 листопада 2024 року ухвалою судді відкрито провадження по справі та постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання на 19 грудня 2024 року, встановлено відповідачу строк для подачі до суду відзиву на позовну заяву та заперечень, а позивачу строк для подачі до суду відповіді на відзив, а третій особі, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору строк подачі пояснень. Відповідач відзиву на\~позовну заяву\~та заперечень до суду не подав. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору своїх пояснень до суду не подала. 19 грудня 2024 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги з підстав викладених у позові. Представник відповідача Комишнянської селищної ради Миргородського району в судове засідання не з`явився, направив до суду заяву про розгляд справи без участі представника відповідача. Представник третьої\~особи,\~яка не\~заявляє самостійних\~вимог щодо\~предмета спору\~Миргородської районної\~військової адміністрації в судове засідання не з`явився, направив до суду заяву про розгляд справи без участі представника третьої особи, при вирішенні справи покладаються на розсуд суду. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила після закінчення 8 класу, в 1995 році позивач [PERSON] пішов працювати в колгосп, і до вересня 1995 року, оскільки був направлений на навчання до Миргородського ПТУ №44. Після навчання повернувся працювати до колгоспу, а потім пійшов в армію. Майже п`ять років позивач був членом колгоспу. В 2024 році позивач дізнався, що його однокласник з яким разом працювали в колгоспі отримав пай. Допитана в\~судовому засіданні\~свідок [PERSON] \~пояснила,\~що працювали\~в колгоспі\~в відділі\~кадрів,\~позивач після\~закінчення школи,\~влітку прийшов\~працювати в\~колгосп і\~був прийнятий\~в члени\~колгоспу,\~а потім\~за направленням\~колгоспу поїхав\~навчатися до\~училища в\~Миргород.\~Після училища\~трішки попрацював\~і пішов\~в армію.\~Коли була\~розпайовка земель,\~з 1996\~року,\~то вийшло,\~що ті\~хлопці,\~які пішли\~служити в\~армію,\~їм не\~виділено пай.\~На той\~момент в\~штаті юриста\~не було\~і ніхто\~не розумів\~вимог закону,\~не було\~в кого\~запити,\~кого включати\~і не\~включати до\~списку членів\~колгоспу,\~які мають\~право на\~землю.\~Колгосп був\~перейменованим КСП\~ім.\~Ульянова перейменованим в ПОП «Остапівське», в 2006 році ліквідували і всі працівники були звільнені. Суд, заслухавши пояснення позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною дев`ятою статті 5 ЗК України (тут і далі - у редакції від 22 червня 1993 року) передбачено, що кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу. Згідно з вимогами частини першої статті 22 ЗК України право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і документа, що посвідчує це право. Пунктом 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Згідно з вимогами статей 22, 23 ЗК України та зазначеного Указу особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в числі членів колективного сільськогосподарського підприємства на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; 3) одержання колективним сільськогосподарським підприємством цього акта. Судом встановлено, що згідно копії трудової книжки колгоспника № [NUMBER] від 04.01.1999 року позивач 04.06.1995 року був прийнятий в члени КСП ім. Ульянова і йому надана робота на МТФ №1. 01.09.1995 року позивач направлений на навчання в Миргородське ПТУ № 44 і з 01.09.1995 року по 26.06.1998 року позивач навчався в Миргородському ПТУ № 44 по спеціальності водій. 14.09.1998 року позивачу надана робота на МТФ №1. З 01.11.1999 року позивач був звільнений з роботи у зв`язку з призовом робітника на військову службу. 29.03.2000 року позивача звільнено з членів КСП ім. Ульянова в зв`язку із реорганізацією КСП згідно ст. 40 п. 1 КЗоТ України. КСП ім. Ульянова перейменованим в ПОП «Остапівське» (а.с. 14-15). Частиною другою статті 14 Конституції України право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до Закону. За правилами статтей 22, 23 ЗК України (в редакції 1990 року) особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в членах КСП на час паювання; включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; одержання КСП цього акта. Згідно з пунктом 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського товариства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Отже, право на земельну частку (пай) особа набуває за наявності трьох умов: перебування в членах колективного сільськогосподарського підприємства; отримання цим підприємством державного акта на право колективної власності на землю; включення особи до списку, доданого до цього акта. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства (далі- КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Таким чином, для набуття права на земельну частку (пай) колективного сількогосподарського підприємства особа повинна бути членом такого підприємства та мати необхідний обсяг правоздатності саме на день видачі колективному сількогосподарському підприємству державного акта на право колективної власності на землю. Зазначений підхід застосований Верховним Судом, зокрема, у постановах від 17.05.2021 р. у справі № 599/2259/19, від 15.06.2021 у справі № 743/961/20. Згідно наданої архівним відділом Миргородської районної військової адміністрації Полтавської області архівної довідки від 11.09.2024 року № 07-04/129, у протоколі № 6 засідання правління КСП ім. Ульянова (с. Остапівка) від 29 серпня 1995 року значиться: Слухали: Заяву [PERSON] про те, щоб прийняти в члени підприємства і надати направлення на навчання в СПТУ-44. Вирішили: рекомендувати загальним зборам підприємства прийняти [PERSON] члени підприємства і направили на навчання в СПТУ-44. У протоколах загальних зборів уповноважених членів КСП ім. Ульянова за 1995-1996 роки відомості про прийняття в члени КСП ім. Ульянова [PERSON] відсутні (а.с. 18). Таким чином, наданими суду доказами підтверджується, що на засіданні правління КСП ім. Ульянова (с. Остапівка) 29 серпня 1995 року вирішили: рекомендувати загальним зборам підприємства прийняти [PERSON] в члени підприємства і направили на навчання в СПТУ-44. Проте самого рішення загальних зборів уповноважених членів КСП ім. Ульянова про прийняття [PERSON] у члени КСП ім. Ульянова позивачем суду надано не було, як не було надано і інших доказів про його членство в КСП ім. Ульянова. Отже, лише рекомендація членами правління КСП ім. Ульянова на засідання правління прийняти [PERSON] в члени КСП ім. Ульянова не свідчить про набуття ним такого членства, оскільки рішення загальних зборів уповноважених членів КСП ім. Ульянова з даного приводу відсутнє. Натомість як встановлено в ході судового розгляду, так і підтверджено належними доказами на час розпаювання КСП ім. Ульянова та на час процесу такого розпаювання [PERSON] не був прийнятий в члени КСП, а лише рекомендований на прийняття у члени КСП, в даному господарстві ніяких робіт не виконував. Позивачем будь-яких інших доказів перебування його у членах КСП ім. Ульянова з 04.06.1995 року по 29.03.2000 року не надано та судом не здобуто. Сам факт перебування позивача [PERSON] у трудових правовідносинах з КСП ім. Ульянова, без надання суду належних та допустимих доказів прийняття його у члени КСП ім. Ульянова, не є підставою вважати його членом КСП ім. Ульянова, отже факт перебування [PERSON] у трудових відносинах з КСП ім. Ульянова не є доказом того, що він був членом КСП ім. Ульянова. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. ст. 12, 81, 89 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17. Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К.» та інші проти Швеції» зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість,у цивільних справах законне вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Проаналізувавши надані суду та наявні в матеріалах справи докази суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними доказами у справі, що позивач [PERSON] був членом КСП ім. Ульянова з 04.06.1995 року по 29.03.2000 року. Сама лише рекомендація членами правління КСП ім. Ульянова на засідання правління прийняти [PERSON] в члени КСП ім. Ульянова, адресована зборам уповноважених членів КСП ім. Ульянова, не є рішенням зборів уповноважених членів КСП ім. Ульянова про прийняття особи у члени КСП. Матеріали справи не містять відповідного рішення про включення [PERSON] до членів КСП «Промінь» з 04.06.1995 року по 29.03.2000 року. Відповідно до листа виконавчого комітету Комишнянської селищної ради від 17.09.2024 № 01.5-08/1521, згідно додаку № 1 до Державного акту ПЛ № 26 на право колективної власності на землю до списку громадян членів колективного сільськогосподарського підприємства ім. Ульянова громадянин [PERSON] внесений не був (а.с. 24). Згідно з відповіддю № 3863/15-24 від 16.09.2024 року відділу №2 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління держгеокадастру у Полтавській обасті згідно Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) колишнього КСП ім. Ульянова, розташованого на території Остапівської селищної ради Миргородського району, на ім`я [PERSON] відсутні записи щодо реєстрації сертифікату на земельну частку (пай) (а.с. 26). Таким чином, позивач не довів обставин свого членства в КСП на момент реєстрації державного акта на право колективної власності на землю та не надав належних та допустимих доказів наявності умов, передбачених ст. ст. 22, 23 Земельного кодексу України для набуття права на земельний пай, зокрема: перебування в членах КСП на час розпаювання земель та включення до списку осіб, доданого до державного акту на право колективної власності на землю. Наявність у позивача [PERSON] свідоцтва серія [NUMBER] про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства ім. Ульянова (а.с. 19) не свідчить про наявність членства позивача в КСП на момент розпаювання землі та права на земельну частку (пай), оскільки видача майнового сертифікату регулюється зовсім іншими нормативними актами. Нормами ст. 9 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» передбачено, що право членів підприємства на пайовий фонд майна залежить від їх трудового внеску. Члену підприємства щорічно нараховується частина прибутку залежно від частки у пайовому фонді, яку, за його бажанням, може бути виплачено або зараховано у збільшення частки в пайовому фонді. Ці відносини регулюються статутом підприємства. Згідно з ч. 2 ст. 9 вказаного Закону пай є власністю члена підприємства. Право розпоряджатися своїм паєм за власним розсудом член підприємства набуває після припинення членства в підприємстві. Пай може успадковуватися відповідно до цивільного законодавства України та статуту підприємства. Згідно з ч. 3 ст. 9 вказаного Закону у разі виходу з підприємства його члени мають право на пай натурою, грішми або цінними паперами відповідно до розміру та структури пайового фонду або в іншій, за згодою сторін, формі. Отже, отримання членом КСП свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства пов`язано з трудовим внеском особи, та не може бути безумовним підтвердженням права особи на земельну частку (пай). Пунктом 7 Указу Президента України від 08серпня 1995року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» передбачено: «Установити, що створюваний під час передачі земель у колективну власність резервний фонд використовується для передачі у приватну власність або надання у користування земельних ділянок переважно громадянам, зайнятим у соціальній сфері на селі, а також іншим особам, яких приймають у члени сільськогосподарських підприємств або які переселяються у сільську місцевість для постійного проживання. Громадянам, які прийняті у члени підприємства після видачі державного акта на право колективної власності на землю, можуть бути надані земельні ділянки із земель резервного фонду на підставі прийнятого рішення місцевою радою. Призначення земель резервного фонду визначено в статті 5 Земельного кодексу України ( 561-12 ) та статті 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720 ( 720/95) «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям». Статтею 5 Земельного кодексу України (561-12) встановлено, що сільські та селищні ради створюють на своїй території резервний фонд земель за погодженням місця розташування з землекористувачем у розмірі до 15 відсотків площі усіх сільськогосподарських угідь, включаючи угіддя в межах відповідних населених пунктів. Частина земель резервного фонду, яка на час введення в дію цього Кодексу (561-12) належала господарствам, залишається за ними на умовах постійного користування. Резервний фонд земель перебуває у державній власності й призначається для подальшого перерозподілу та використання за цільовим призначенням. Особам, яких приймають у члени сільськогосподарських підприємств, із земель резервного фонду передаються земельні ділянки у власність або надаються у користування (стаття 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720 (720/95) «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям»). Відповідно до статті 3 Земельного кодексу України (561-12) землею розпоряджаються ради, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх. Із ліквідацією відповідного колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського акціонерного товариства, сільськогосподарського кооперативу припиняється право колективної власності на землю. Позивач не довів, що він був прийнятий у члени КСП ім. Ульянова з 04.06.1995 року по 29.03.2000 року, і що після видачі КСП ім. Ульянова державного акту на право колективної власності на землю у період своєї роботи він був прийнятий у члени підприємства у передбаченому порядку, таким чином, відсутні підстави вважати, що він має право вимагати виділення йому земельної частки (паю) із земель резервного фонду. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позивач не має права на земельну частку (пай), а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed