Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-23 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. 25 листопада 2024 року до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська надійшла вищевказана позовна заява. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що [PERSON] ,починаючи з 29 вересня 1989 року на підставі ордеру на житлове приміщення № 4213, виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів на підставі протоколу засідання комісії з обміну житлової площі за № 39 від 27 вересня 1989 року, зареєстрована (прописана) і станом на теперішній час проживає за адресою: [ADDRESS] . У грудні 2019 року позивачка випадково дізналась, що дану квартиру 09 жовтня 2017 року було зареєстровано реєстратором Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Логвіновою Л.І. в даному реєстрі та присвоєно номер об`єкта нерухомого майна 1378377512101. Підставою виникнення права власності зазначено свідоцтво про право власності, серія та номер: [NUMBER] , видане 22 вересня 2017 року Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради. Одноособовим власником майна вказано [PERSON] . З метою захисту своїх прав позивачка оскаржила шахрайські дії щодо отримання права власності на вказану квартиру. В подальшому позивачка звернулась до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради з заявою про приватизацію квартири [ADDRESS] , однак того ж дня їй було відмовлено у приватизації вказаної квартири, оскільки квартира згідно з реєстру іпотек і єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна перебуває під арештом та забороною. Згідно інформаційної довідки від 23 вересня 2024 року № 396011962 на вказану квартиру ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 23 вересня 2019 року по справі № 199/3154/19 було накладено заборону на відчуження нерухомого майна квартири [ADDRESS] . Вказана ухвала була винесена за заявою про забезпечення позову [PERSON] в рамках справи № 199/3154/19 (провадження № 2з/201/268/2019, суддя: Ткаченко Н.В.). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2020 року по справі № 199/3154/19 позовні вимоги [PERSON] було задоволене частково та стягнуто з [PERSON] на його користь грошові кошти в сумі 293005 грн. в якості відшкодування вартості майна, яке неможливо повернути в натурі та в рахунок відшкодування моральної шкоди грошові кошти в сумі 10000 грн. Вказане рішення набрало законної сили 29 вересня 2020 року, однак заходи забезпечення позову не були скасовані і на сьогоднішній день. Оскільки позивачка не є учасником справи, в межах якої накладено арешт на майно, внаслідок чого вона позбавлена можливості звернутись до суду із заявою про скасування заходів забезпечення позову, а наявність обтяження нерухомого майна перешкоджає реалізації гарантованих законодавством спадкових та майнових прав, остання звернулась до суду із цим позовом, адже в інший спосіб вирішити зазначене питання неможливо. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 25 листопада 2024 року указана позовна заява передана для розгляду судді Федоріщеву С.С. Ухвалою судді від 26 листопада 2024 року відкрито провадження у вищевказаній цивільній справі. Представниця позивачки до суду подала заяву про розгляд цієї цивільної справи без її участі, позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. Відповідачі у судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Фактичні обставини,\~встановлені судом Судом встановлено, що [PERSON] з 29 вересня 1989 року на підставі ордеру на житлове приміщення № 4213, виданого Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів на підставі протоколу засідання комісії з обміну житлової площі за № 39 від 27 вереснґ 1989 року, зареєстрована (прописана) і станом на теперішній час проживає за адресою: [ADDRESS] . 09 жовтня 2017 року, квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , було зареєстровано реєстратором Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Логвіновою Л.І. в даному реєстрі та присвоєно номер об`єкта нерухомого майна 1378377512101. Підставою виникнення права власності зазначено свідоцтво про право власності, серія та номер: [NUMBER] , видане 22 вересня 2017 року Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради. Власником майна вказано [PERSON] . Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 05 лютого 2021 року по справі № 201/14074/19 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , Департаменту Адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, треті особи: Департамент Житлового Господарства Дніпровської міської ради, приватний нотаріус ДМНО Кравченко О.О., [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право власності та визнання протиправним скасування рішення і запису про державну реєстрацію , визнання недійсним договору іпотеки, визнання права власності, було задоволено частково. Визнано недійсним свідоцтво про право власності, серія та номер [NUMBER] , видане 22 вересня 2017 року Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради на [PERSON] . Визнано неправомірним та скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення і запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 37566204 від 13 жовтня 2017 року, прийняте державним реєстратором Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Логвіновою Людмилою Іванівною, на підставі якого було зареєстровано за [PERSON] право власності на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 1378377512101: квартира загальною площею 45.7 кв. м. за адресою: [ADDRESS] . Визнано недійсним договір іпотеки від 20 вересня 2019 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] . Визнано [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартира за адресою: [ADDRESS] . та примусово зняти його з реєстраційного обліку по даній квартирі. 18 вересня 2024 року позивачка звернулась до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради з заявою про приватизацію квартири [ADDRESS] , однак того ж дня їй було відмовлено у приватизації вказаної квартири, оскільки квартира згідно з реєстру іпотек і єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна перебуває під арештом та забороною. Згідно інформаційної довідки від 23 вересня 2024 року № 396011962 на вказану квартиру ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 23 вересня 2019 року по справі № 199/3154/19 було накладено заборону на відчуження нерухомого майна квартири [ADDRESS] . Вказана ухвала була винесена за заявою про забезпечення позову [PERSON] в рамках справи № 199/3154/19 (провадження № 2з/201/268/2019, суддя: Ткаченко Н.В.) за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування вартості безпідставно набутого майна, яке неможливо повернути в натурі та відшкодування моральної шкоди. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2020 року по справі № 199/3154/19 позовні вимоги [PERSON] було задоволене частково та стягнуто з [PERSON] на його користь грошові кошти в сумі 293005 грн. в якості відшкодування вартості майна, яке неможливо повернути в натурі та в рахунок відшкодування моральної шкоди грошові кошти в сумі 10000 грн. Вказане рішення набрало законної сили 29 вересня 2020 року, однак заходи забезпечення позову не були скасовані і на сьогоднішній день. Оскільки позивачка не є учасником справи, в межах якої накладено арешт на майно, внаслідок чого вона позбавлена можливості звернутись до суду із заявою про скасування заходів забезпечення позову, а наявність обтяження нерухомого майна перешкоджає реалізації гарантованих законодавством спадкових та майнових прав, остання звернулась до суду із цим позовом, адже в інший спосіб вирішити зазначене питання неможливо. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. За змістом ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. За вимогами ч. 1 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. В цей же час, позивач не була учасником цивільної справи № 199/3154/19, в межах якої було вжито заходи забезпечення позову. Таким чином, у позивача відсутній інший, крім судового, шлях для відновлення свого порушеного права. Враховуючи те, що матеріалами справи підтверджено належність позивачці права на звернення із заявою про приватизацію квартири, суд доходить висновку, що наявність арешту на квартиру порушує реалізації права власності, а тому позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved