Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з даним позовом до відповідача Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації (далі по тексту - Деснянська РДА), як органу опіки та піклування, про скасування усиновлення. Свої вимоги позивач мотивує тим, що рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 20.10.2022 року у справі № 227/1266/22 було задоволено її заяву та оголошено її усиновлювачем малолітньої [PERSON] , [INFO] . Вказаним рішенням також було внесено зміни до актового запису про народження дитини, вказано її (позивача) матір`ю дитини, змінено запис про батька, вчинений відповідно до ч.1 ст.135 СК України із « [PERSON] » на « [PERSON] », змінено прізвище дитини зі « [PERSON] » на « [PERSON] », змінено по батькові дитини з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Як зазначає позивач, усиновлена нею дитина неодноразово втікає з дому, правоохоронним органам повідомляє неправдиві дані про вчинення щодо неї насильства психологічного та фізичного характеру, після поміщення до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей № 1 Служби у справах дітей та сім`ї виконавчого органу Київської міської ради (далі по тексту - Центр) дитина категорично відмовляється бачитися та спілкуватись з нею (позивачем), в результаті чого в наданні дозволу на відвідування дитини їй було відмовлено. Дитина не бажає проживати разом з нею, а хоче проживати в дитячому будинку, що підтверджується заявою дитини від 18.12.2023 року. Згідно із висновком за результатами психологічного обстеження дитини, складеним 10.10.2024 року психологом КНП «КДЦ Дніпровського району м.Києва» [PERSON] , за результатами психологічного дослідження встановлено, що між усиновлювачем [PERSON] та усиновленою дитиною [PERSON] склалися, незалежно від волі усиновлювача, стосунки, які роблять неможливим їхнє спільне проживання і виконання усиновлювачем своїх батьківських обов`язків. Також, позивач зазначила про те, що після усиновлення її стан здоров`я погіршився, у неї було діагностовано онкологічне захворювання. Відсутність взаєморозуміння з усиновленою дитиною, її неодноразові втечі з дому та звернення до поліції і в органи з питань захисту прав дітей із неправдивими заявами про вчинення домашнього насильства змушує її переживати та хвилюватися, що негативно відображається на її самопочутті і стані здоров`я та може призвести до рецидиву небезпечної хвороби. Оскільки усиновлена нею дитина не сприймає її як матір, між нею та дитиною не виникли родинні стосунки, дитина її не слухається, втікає з дому, категорично відмовляється бачитися, спілкуватися та проживати разом з нею, позивач вважає, що між нею та дитиною, незалежно від її волі, склалися стосунки, які роблять неможливим їх спільне проживання з дитиною та виконання нею своїх батьківських обов`язків. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить задовольнити її вимоги, а саме: -скасувати усиновлення неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , усиновлювачем [PERSON] , яке було здійснено на підставі рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 20.10.2022 року; -внести зміни до актового запису про народження № 36 від 22.01.2010 року, складеного відділом реєстрації актів цивільного стану по м.Костянтинівці Костянтинівського міськрайонного управління юстиції Донецької області, а саме: змінити прізвище дитини з « [PERSON] » на « [PERSON] », по батькові дитини з « [PERSON] на « [PERSON] »; вилучити відомості, внесені на підставі рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 20.10.2022 року про батьків дитини: батька - [PERSON] та матір - [PERSON] ; відновити попередні відомості про батьків дитини: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] ; -неповнолітню [PERSON] , [INFO] (до усиновлення - [PERSON] ) передати під опіку Деснянській районній в м.Києві державній адміністрації. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва Скрипки О.І. від 06.11.2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 22.01.2025 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили про їх задоволення. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову не заперечувала. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, заслухавши думку дитини, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 20.10.2022 року у справі № 227/1266/22 було задоволено заяву [PERSON] та оголошено її усиновлювачем малолітньої [PERSON] , [INFO] , внесено зміни до актового запису про народження дитини, вказано [PERSON] матір`ю дитини, змінено запис про батька, вчинений відповідно до ч.1 ст.135 СК України із « [PERSON] » на « [PERSON] », змінено прізвище дитини зі « [PERSON] » на « [PERSON] », змінено по батькові дитини з « [PERSON] » на « [PERSON] ». З матеріалів справи також вбачається, що 17.12.2023 року за повідомленням [PERSON] , у неповнолітньої [PERSON] виник конфлікт з нерідною матір`ю [PERSON] , тому що остання вимагає вчитись та кричить на неповнолітню, тому [PERSON] пішла з дому. Неповнолітню було доставлено додому та проведена профілактична розмова, що підтверджується листом Деснянського УП ГУНП у м.Києві від 03.10.2024 року. 18.12.2023 року дитиною було власноручно написано заяву для служби дітей Деснянського району в м.Києві, в якій вона зазначила, що не хоче проживати з [PERSON] , але хоче проживати в дитячому будинку. 10-11 червня 2024 року, перебуваючи у м.Вінніпег, Канада, неповнолітня [PERSON] , [INFO] , втекла з дому, що підтверджується відповідними документами органів поліції Канади. З листа Деснянського УП ГУНП у м.Києві від 13.09.2024 року та 03.10.2024 року вбачається, що 01.09.2024 року до Деснянського УП ГУНП у м.Києві надійшло повідомлення на спецлінію 102 від [PERSON] з приводу того, що зникла її неповнолітня донька [PERSON] , 12.01.2010 року. Сектором ювенальної превенції Деснянського УП ГУНП у м.Києві було встановлено, що на підставі акту органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку, неповнолітню [PERSON] , яка перебувала без супроводу дорослих, було вилучено та поміщено до КНП «КМДКЛ» № 1. З матеріалів перевірки також вбачається, що неповнолітня [PERSON] , [INFO] надала пояснення, що її мати [PERSON] систематично вчиняє відносно неї насильство психологічного та фізичного характеру, тому вона пішла з дому, відмовляється повертатись додому та спілкуватись з матір`ю. З 09.09.2024 року дитина була тимчасово влаштована до Центру, що підтверджується листом Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації. Згідно листа Деснянського УП ГУНП у м.Києві від 03.10.2024 року повідомлено, що було опитано [PERSON] , яка повідомила, що жодного насилля (ні фізичного, ні психологічного) відносно усиновленої доньки вона не вчиняла. У висновку КНП «КДЦ Дніпровського району м.Києва» зазначено, що [PERSON] має схильність до перебільшення (обману) та маніпулювання. Також, в характеристиці спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 202 вказано, що учениця 9-Б класу [PERSON] емоційно нестабільна, байдужа до оточуючих та часто була помічена на неправдивості, замкнута, траплялись випадки неконтрольованої агресії. Часто виникали конфлікти, в яких ініціатором була сама [PERSON] . З урахуванням всіх доказів Деснянським УП ГУНП у м.Києві було встановлено, що [PERSON] жодних протиправних діянь відносно доньки [PERSON] не вчиняла. Відповідно до рапорту працівника Деснянського УП ГУНП у м.Києві Сороки від 07.10.2024 року, 07.10.2024 року о 19.44 год. надійшло повідомлення служби 102 про зникнення [PERSON] , [INFO] , з Центру. Повідомлення здійснено працівником центру соціальної реабілітації дітей та одночасно повідомлено, що дитина часто зникала з дому, через це її направили до Центру. Згідно листа Деснянського УП ГУНП у м.Києві від 17.10.2024 року, сектором ювенальної превенції неповнолітню було розшукано та повернуто до центру соціально-психологічної реабілітації дітей. 13.09.2024 року позивач звернулась до служби у справах дітей Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації із заявою про надання їй дозволу на відвідування дитини у Центрі. Листом Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 20.09.2024 року позивачу повідомлено, що відповідно до листа Центру та враховуючи думку дитини, яка категорично відмовляється бачитись та спілкуватись з матір`ю, дозвіл позивачу на відвідування дитини тимчасово не надається. З аналогічною заявою позивач звернулась 20.09.2024 року та отримала таку ж відповідь 24.09.2024 року. 23.09.2024 року та 27.09.2024 року позивач звернулась із заявами про надання дозволу побачитись з дитиною, а також надання дозволу на відвідування дитини психологом та проведення психологічного (психодіагностичного) обстеження дитини. Листом від 03.10.2024 року Служба відмовила у наданні дозволу на побачення з дитиною позивачу, посилаючись на відмову в боку дитини. При цьому повідомлено, що дитина виявила бажання поспілкуватися з психологом, а також має бажання на спілкування з батьком, але без присутності матері. Згідно висновку за результатами психологічного обстеження дитини [PERSON] , [INFO] , складеного 10.10.2024 року психологом КНП «КДЦ Дніпровського району м.Києва» [PERSON] , за результатами психологічного дослідження встановлено, що між усиновлювачем [PERSON] і усиновленою дитиною [PERSON] склалися, незалежно від волі усиновлювача, стосунки, які роблять неможливими їхнє спільне проживання і виконання усиновлювачем своїх батьківських обов`язків. 15.11.2024 року позивач звернулась до служби у справах дітей Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації із заявою про надання їй дозволу на відвідування дитини у Центрі. Листом від 19.11.2024 року позивачу надано дозвіл на відвідування дитини в присутності психолога. Відповідно до висновку за результатами психологічного обстеження дитини [PERSON] , [INFO] , складеного 28.11.2024 року психологом КНП «КДЦ Дніпровського району м.Києва» [PERSON] , за результатами психологічного дослідження встановлено, що між усиновлювачем [PERSON] і усиновленою дитиною [PERSON] склалися, незалежно від волі усиновлювача, стосунки, які роблять неможливими їхнє спільне проживання і виконання усиновлювачем своїх батьківських обов`язків. З психологічної характеристики, складеної психологом Центру соціально-психологічної реабілітації дітей № 1 [PERSON] 18.12.2024 року, вбачається, що на початку влаштування до Центру дівчина категорично відмовлялась спілкуватись та зустрічатись з мамою, мотивуючи тим, що ображена на неї, декілька разів писала пояснення з цього приводу. Пізніше виявила самостійно бажання зустрітись з мамою, щоб вибачитись за свої погані вчинки, а саме, що вона втікала з дому, та зрозуміти мамині дії. Під час зустрічі [PERSON] вибачилась, пояснила, що не має бажання проживати з мамою в подальшому. Так само і мама визнала, що вони різні люди з різними баченнями життя і їх стосунки не склалися. Бесіда пройшла мирно та спокійно, з усвідомленням того, що [PERSON] не бажає повертатись до мами. Згідно листа Дніпровського УП ГУНП у м.Києві від 06.01.2025 року, 27.12.2024 року до Дніпровського УП ГУНП у м.Києві надійшло повідомлення лікаря про те, що за адресою: м.Київ, вул.П.Запорожця, 26 з інфекційного відділення втекла неповнолітня [PERSON] , [INFO] . Під час опрацювання неповнолітню було знайдено та повернуто під нагляд лікарям. Відповідно до листа Деснянського УП ГУНП у м.Києві від 08.01.2025 року, 02.01.2025 року до поліції надійшла заява Центру про те, що неповнолітня [PERSON] , [INFO] покинула Центр та не повернулась. 03.01.2025 року було встановлено місцезнаходження неповнолітньої та останню повернуто до Центру. За висновком Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 21.01.2025 року № 102-321 визнано за доцільне скасування усиновлення [PERSON] неповнолітньої [PERSON] , [INFO] . Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статей 32, 51 Конституції України, статті 5 СК України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Згідно зі ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Статтею 5 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються. Відповідно до частини першої, четвертої статті 14 Європейської конвенції про усиновлення дітей (ратифікованої Законом № 3017-VІ (3017-17) від 15.02.2011 із застереженням та заявою), усиновлення може бути скасовано або визнано недійсним лише за рішенням компетентного органу. Найвищі інтереси дитини завжди мають перевагу. Усиновлення може бути скасовано до досягнення дитиною повноліття лише на підставі серйозних обставин, передбачених законом. Згідно зі ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я, є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. За змістом ст.12 вказаного Закону, виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Усиновленням є прийняття усиновлювачем у свою сім`ю особи на правах дочки чи сина, що здійснене на підставі рішення суду, крім випадку, передбаченого статтею 282 цього Кодексу. Усиновлення дитини провадиться у її найвищих інтересах для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя. Зазначені положення закріплені в статті 207 СК України. Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 232 СК України, усиновлення надає усиновлювачеві права і накладає на нього обов`язки щодо дитини, яку він усиновив, у такому ж обсязі, який мають батьки щодо дитини. Усиновлення надає особі, яку усиновлено, права і накладає на неї обов`язки щодо усиновлювача у такому ж обсязі, який має дитина щодо своїх батьків. В контексті положень про усиновлення та батьківство усиновитель робить свідомий та виважений вибір набути прав матері (батька) стосовно дитини, яка не є ЇЇ кровною, та приймає на себе кореспондуючий цьому обов`язок стати рідною людиною цій дитині, вживати всіх можливих заходів та дій в інтересах дитини, займатися її вихованням та розвитком таким чином і в такому обсязі, які в мінімальному значенні закріплені у законодавстві та визначаються загальними уявленнями про батьківство. При цьому зовнішньо також має прослідковуватися те, що дитина відчуває, що вона перебуває в такому оточенні, яке забезпечить їй у необхідному випадку допомогу, зокрема і на її прохання у звичайних побутових обставинах. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі №204/586/20. У частині 1 статті 238 СК України визначено, що усиновлення може бути скасоване за рішенням суду, якщо: 1) воно суперечить інтересам дитини, не забезпечує їй сімейного виховання; 2) дитина страждає недоумством, на психічну чи іншу тяжку невиліковну хворобу, про що усиновлювач не знав і не міг знати на час усиновлення; 3) між усиновлювачем і дитиною склалися, незалежно від волі усиновлювача, стосунки, які роблять неможливими їхнє спільне проживання і виконання усиновлювачем своїх батьківських обов`язків. Отже, в контексті положень про усиновлення та батьківство, усиновитель робить свідомий та виважений вибір набути прав батька стосовно дитини, яка не є його кровною, та приймає на себе кореспондуючий цьому обов`язок стати рідною людиною цій дитині, вживати всіх можливих заходів та дій в інтересах дитини, займатися питаннями її виховання та розвитку таким чином і обсягом, яке в мінімальному значенні закріплено у законодавстві та диктується загальними уявленнями про батьківство. При цьому, зовнішньо також має прослідковуватися те, що дитина відчуває, що вона перебуває в такому оточенні, яке забезпечить їй у необхідному випадку допомогу, зокрема і на її прохання у звичайних побутових обставинах. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року №3, усиновлення може бути скасовано або визнано недійсним тільки за рішенням суду за позовами батьків, усиновлювача, опікуна, піклувальника, органу опіки та піклування, прокурора, а також усиновленої дитини, яка досягла чотирнадцяти років. Пунктом 13 вказаної постанови Пленуму роз`яснено, що усиновлення може бути скасоване, якщо: воно суперечить інтересам дитини, не забезпечує їй сімейного виховання; між усиновлювачем і дитиною незалежно від його волі склалися стосунки, які роблять неможливим виконання ним своїх батьківських обов`язків. Крім того, вказана постанова наголошує, що основною причиною скасування усиновлення є невідповідність усиновлення інтересам усиновленої дитини, незабезпечення їй сімейного виховання. Цим поняттям охоплюються усі аспекти правовідношення із усиновлення, як винного, так і невинного характеру зі сторони усиновлювача. До таких обставин, зокрема, слід віднести відсутність взаємної злагоди в силу особистих якостей усиновлювача та (або) усиновленого, в результаті чого усиновлювач не користується авторитетом у дитини або дитина не відчуває себе членом сім`ї усиновлювача та інших обставин, що негативно впливають на емоційний стан дитини. Завдання інституту усиновлення полягає у формуванні стабільних та гармонійних умов життя усиновленої дитини, тому, насамперед, стабільними, незмінними повинні бути самі відносини, які виникли внаслідок факту усиновлення. Припинення таких відносин може тяжко травмувати дитину та істотно відобразитися на її інтересах. З метою недопущення порушення інтересів дитини частиною першою статті 238 СК України визначено виключений перелік підстав, за наявності яких суд може скасувати усиновлення. Обґрунтовуючи позовні вимоги про скасування усиновлення позивач посилалася на пункт 3 статті 238 СК України, відповідно до яких усиновлення може бути скасоване за рішенням суду, якщо між усиновлювачем і дитиною склалися, незалежно від волі усиновлювача, стосунки, які роблять неможливими їхнє спільне проживання і виконання усиновлювачем своїх батьківських обов`язків. Відповідно до статті 13 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб та юридичних осіб у спосіб, визначений законами України, але в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 16 ЦК України встановлено, що звертаючись до суду позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Вищевказаними матеріалами справи підтверджується факт відсутності вчинення позивачем відносно дитини будь-яких проявів насильства. Натомість, виходячи із наданих висновків психологічного дослідження, матеріалів перевірки правоохоронних органів вбачається, що неповнолітня [PERSON] , [INFO] , залишає самовільно як місце проживання так і заклади навчання та охорони здоров`я, не бажає проживати разом з позивачем. Вжиті Центром заходи, в тому числі і з боку психологів, позитивних результатів у налагодженні стосунків між усиновлювачем та дитиною не принесли, дитина категорично не бажає проживати разом з позивачем. В судовому засіданні в присутності психолога [PERSON] було заслухано думку неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , яка підтвердила своє небажання проживати разом з позивачем. Таким чином, між неповнолітньою [PERSON] , [INFO] , та усиновлювачем склалися, незалежно від її волі, відносини, які роблять неможливим їхнє спільне проживання, виконання позивачем батьківських обов`язків, що в силу пункту 3 частини 1 статті 238 СК України є підставою для скасування усиновлення, оскільки за таких обставин примусове по суті збереження сім`ї може суттєво зашкодити не тільки інтересам усиновлювача, а і дитині, щодо якої вирішується спір. З огляду на викладене, суд вважає, що наявні підстави, передбачені частиною першою статті 238 СК України, для скасування усиновлення. Відповідно до статті 4 Закону України від 13 січня 2005 р. № 2342-IV «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» (далі - Закон № 2342-IV), заходи соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також осіб із їх числа гарантуються, забезпечуються та охороняються державою. Державні соціальні стандарти для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також осіб із їх числа встановлюються незалежно від того, де така дитина або особа перебуває на утриманні та вихованні, на рівні, не меншому за встановлений прожитковий мінімум для осіб відповідного віку. Згідно зі статтею 11 Закону № 2342-IV, органами опіки та піклування є державні адміністрації районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчі органи міських чи районних у містах, сільських, селищних рад. Соціальний захист та захист прав дітей у межах своєї компетенції здійснюють районні, районні у містах Києві та Севастополі місцеві державні адміністрації, виконавчих органів міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Згідно з пунктом 18 Порядку провадження діяльності з усиновлення та здійснення нагляду за дотриманням прав усиновлених дітей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 2008 року № 905 (далі - Порядок №905), діти поновлюються на місцевому, регіональному та централізованому обліку в разі, зокрема скасування усиновлення. Пунктом 19 Порядку №905 передбачено, що у разі скасування усиновлення служба у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини з`ясовує, де дитина перебувала на місцевому обліку, та інформує відповідну службу у справах дітей про необхідність поновлення дитини на місцевому обліку. Служба у справах дітей за місцем перебування дитини на місцевому обліку протягом п`яти робочих днів вносить відомості про дитину до Книги обліку дітей, які можуть бути усиновлені, з приміткою «Дитина поновлена на обліку», складає обліково-статистичну картку - соціальний паспорт дитини в Єдиному банку даних. Відповідно до пункту 35 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866, рішення про влаштування дитини до медичних, навчальних, виховних закладів, інших закладів або установ, в яких проживають діти-сироти та діти, позбавлені батьківського піклування, приймається районною, районною у мм. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади за місцем проживання (перебування) дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 239 Сімейного кодексу України, у разі скасування усиновлення дитина передається за бажанням батьків або інших родичів їм, а якщо це неможливо, - вона передається на опікування органові опіки та піклування. З цього випливає, що виконання обов`язку із соціального захисту дитини та вирішення питання щодо її подальшого влаштування законодавством покладено саме на Орган опіки та піклування. З урахуванням встановлених обставин, суд вважає доцільним передати [PERSON] , [INFO] , Деснянській районній в місті Києві державній адміністрації для здійснення соціального захисту дитини та вирішення питання щодо подальшого її влаштування, оскільки дитина тривалий час мешкає в м.Києві і знаходиться під наглядом співробітників органу опіки та піклування Деснянської РДА , а переміщення дитини до іншого міста, зокрема до Донецької області, де ведуться активні бойові дії викличе труднощі різного характеру та вплине на психологічний стан здоров`я дитини. Відповідно до ст. 241 СК України, після набрання чинності рішенням суду про визнання усиновлення недійсним або скасування усиновлення суд у місячний строк зобов`язаний надіслати копію рішення до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини. Орган державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про скасування усиновлення або визнання його недійсним вносить відповідні зміни до актового запису про народження дитини. Таким чином, органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини необхідно внести зміни до актового запису про народження дитини шляхом поновлення відомостей, внесених до її усиновлення. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Положеннями ч.1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За приписами ч.ч.1, 2 ст.10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.2, 3 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За змістом ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, додержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За приписами ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту. Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази, суд, приходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved