Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-24 00:00:00

Представник АТ "ОТП БАНК" до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 27.12.2017 року між ПАТ «ОТП Банк» правонаступником якого є Акціонерне товариство «ОТП Банк» (надалі «Банк») та [PERSON] був укладений Кредитний договір №ML-400/024/2017. Позивач здійснив видачу кредитних коштів позичальнику в сумі 572 125,10 грн., шляхом їх безготівкового переказу на поточний рахунок позичальника. Відповідно до п. 1.1, 3.1 кредитного договору банк надає позичальнику кредит в розмірі та валюті, а позичальник приймає кредит, зобов`язується належним чином використовувати та повернути банку суму отриману в кредит, а також оплатити відповідну плату за користування кредитом та виконати інші зобов`язання, як це вказано у цьому Договорі. Відповідно до п.1.3 кредитного договору повернення кредиту та сплати процентів здійснюється шляхом сплати позичальником ануїтентних платежів. Згідно з п. 3.5.1 кредитного договору, повернення відповідної частини кредиту здійснюється позичальником щомісяця у розміри та строки, визначені у графіку платежів, шляхом внесення/перерахування готівкових/безготівкових коштів на поточний рахунок. Однак, в супереч умовам кредитного договору, вищевказані зобов`язання відповідача щодо повернення кредиту та сплати процентів та користування кредитними коштами не виконується, у зв`язку з чим станом на 10.04.2024 утворилась заборгованість, яка складається з: 528513,21 грн. - залишок заборгованості по кредиту; 139060,40 грн. - заборгованість по відсоткам. 27.17.2017 року в забезпечення виконання зобов`язань Відповідача за Кредитним договором, між ПАТ «ОТП Банк» правонаступником якого є Акціонерне товариство «ОТП Банк» та [PERSON] був укладений договір іпотеки №PМL-400/024/2017. Відповідно до договору іпотеки, предметом іпотеки є квартира [ADDRESS] та належить іпотекодавцю на праві власності. Відповідач свої зобов`язання за договором кредиту не виконує, отже станом на 10.04.2024 має заборгованість, яка складається з: 528513,21 грн. - залишок заборгованості по кредиту; 139060,40 грн. - заборгованість по відсоткам. У зв`язку з викладеним позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєві від 06.06.2024 року справу прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 20.11.2024 року здійснено перехід від розгляду справу за правилами спрощеного позовного провадження до загального позовного провадження. Ухвалою суду від 20.01.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судове засідання не з`явився. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про дату та час судового засідання повідомлялась належним чином. До суду подала заяву про проведення судових засідання за її відсутності. Як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1ст.6 Конвенції прозахист правлюдини іосновоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Європейський суд з прав людини зазначив, що немає порушення права на доступ до правосуддя, якщо заявник не виявив належної зацікавленості у розгляді його справи, що, зокрема, свідчить про те, що він протягом тривалого часу не звертався до суду за інформацією щодо стану розгляду його заяви. Аналогічна правова позиція викладена у рішенні Європейського суду з прав людини «Каракуця проти України». Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Враховуючи наведені положення, згідно зі ст.280ЦПК України суд вважає можливим постановити заочне рішення у справі. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Приписами ст. ст.12,81ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Як встановлено судом та підтверджується письмовими доказами, 27.12.2017 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» правонаступником якого є Акціонерне товариство «ОТП Банк» та [PERSON] був укладений Кредитний договір №ML-400/024/2017. Згідно з Кредитним договором, а також на підставі Кредитної заявки Банк надав Відповідачу кредит в сумі 572125,10 грн. Відповідно до п. 1.1, 3.1 кредитного договору банк надає позичальнику кредит в розмірі та валюті, а позичальник приймає кредит, зобов`язується належним чином використовувати та повернути банку суму отриману в кредит, а також оплатити відповідну плату за користування кредитом та виконати інші зобов`язання, як це вказано у цьому Договорі. Відповідно до п.1.3 кредитного договору повернення кредиту та сплати процентів здійснюється шляхом сплати позичальником ануїтентних платежів. Згідно з п. 3.5.1 кредитного договору, повернення відповідної частини кредиту здійснюється позичальником щомісяця у розміри та строки, визначені у графіку платежів, шляхом внесення/перерахування готівкових/безготівкових коштів на поточний рахунок. 27.17.2017 року в забезпечення виконання зобов`язань Відповідача за Кредитним договором, між ПАТ «ОТП Банк» правонаступником якого є Акціонерне товариство «ОТП Банк» та [PERSON] був укладений договір іпотеки №PМL-400/024/2017. Відповідно до договору іпотеки, предметом іпотеки є квартира [ADDRESS] та належить іпотекодавцю на праві власності. Згідно розрахунку заборгованості, станом на 10.04.2024 року [PERSON] не погашено належні до сплати суми кредиту та не сплачені відсотки, у зв`язку з чим виникла заборгованість за Кредитним договором № МL-400/024/2017 від 27.12.2017 року, що становить 667573,61 грн. У відповідності до ст. 525, 526ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Згідно ст.610ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним Договором. Статтею 629ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно дост.1054ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1050ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Дослідивши встановлені фактичні обставини у справі, оцінивши докази, суд доходить висновку, що позичальник [PERSON] , свої договірні зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим вимога про стягнення заборгованості є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Також позивач просить суд в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартири [ADDRESS] , що належить [PERSON] , яка є іпотекодавцем. Згідно зі ст.76ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку»,іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Таким чином, згідно із наведеним положенням Закону право на звернення стягнення на предмет іпотеки виникає у іпотекодержателя у разі невиконання вимоги банку про дострокове виконання основного зобов`язання, тобто пред`явленню позову про звернення стягнення на предмет іпотеки обов`язково має передувати пред`явлення вимоги про дострокове виконання основного зобов`язання. Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання. Частина перша статті 35Закону України«Про іпотеку» передбачає, що в разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Відповідно до Закону України «Про іпотеку», іпотека вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до п. 6.2. договору іпотеки, Іпотекодержатель (Позивач) має право задовольнити із вартості предмета іпотеки всі фактичні вимоги після виникнення будь-якої із таких обставин: несплати Боржником будь-якої суми у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в кредитному договорі; порушення іпотекодавцем будь-якого із зобов`язань за ст.5 договору іпотеки; інших обставин, передбачених чинним законодавством України. Статтею 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що Іпотекодержатель, а в нашому випадку Позивач, має право звернутись у будь-якій час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Відповідно до ст.7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки Іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором. Приписами ст.6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» встановлено, що Позивач має право організувати продаж предмета іпотеки шляхом укладення договору купівлі-продажу між Іпотекодавцем та покупцем або продати від свого імені, якщо це передбачено іпотечним договором, або Іпотекодержатель та Іпотекодавець досягли відповідної згоди шляхом укладення договору про задоволення вимог Іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню. При цьому кошти за придбану нерухомість покупець сплачує на банківські рахунки Іпотекодержателя. Відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку», договором про задоволення вимог Іпотекодержателя також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, яке визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Відповідно ст.39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Відповідно ст. 39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до частини першої статті 39Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-1561цс15, від 9 грудня 2015 року у справі № 6-2479цс15, від 07 жовтня 2015 року у справі №6-1935цс15, від 04 листопада 2015 року у справі №6-340цс15, які в силу положень статті 360 7 ЦПК України є обов`язковою для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Слід зазначити, що положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38,39Закону України «Про іпотеку» можна зробити висновок,що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону. Разом з тим відповідно до статей 19, 57Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася. У спорах цієї категорії, лише не зазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення, та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень. Даної правової позиції дійшов Верховний суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в Постанові від 23.05.2018 року по справі № 643/2362/14-ц. Враховуючи зазначене, у випадку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його реалізації на прилюдних торгах через органи виконавчої служби (приватного виконавця), початкова ціна для реалізації зазначається не в рішенні суду, а визначається вже на стадії виконання такого рішення відповідно ст. 57 Закону України Про виконавче провадження. Станом на час розгляду справи заборгованість за Кредитним договором залишається не погашеною. На підставі викладеного, суд вважає, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору у розмірі 10013,61 коп.

Outcome: approved