Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-17 00:00:00

В травні 2017р. [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» (далі по тексту - відповідач/ПАТ «ВіЕйБі Банк»), третя особа: [PERSON] (далі по тексту - третя особа 1), в якому просив суд: - визнати недійсним договір поруки від 29 серпня 2008р., укладеного між відповідачем (кредитором), третьою особою 1 (боржником) та позивачем (поручителем) для забезпечення виконання боржником зобов`язань за кредитним договором №428 від 29 серпня 2008р. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 29 серпня 2008р. між ПАТ «ВіЕйБі Банк», і третьою особою 1 укладено кредитний договір №429 (кредит на придбання автотранспорту; ануїтет), за умовами якого відповідач надав останньому кредит у розмірі 19120,47 доларів США під 14,5% річних на строк до 28 серпня 2015р. Для забезпечення виконання вказаного зобов`язання, того ж дня, між ПАТ «ВіЕйБі Банк», третьою особою 1 (боржником) та позивачем (поручителем) було укладено договір поруки. Однак, позивач стверджував, що відповідачем, всупереч п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не було письмово повідомлено споживача (поручителя) про кредитні умови, оскільки договір поруки позивач не підписував (не укладав), тому, оспорюваний правочин є недійсним. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, з метою захисту порушених прав позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Малинникова О.Ф. від 11 липня 2017р. відкрито провадження по справі. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Малинникова О.В. від 12 лютого 2018р. вирішено продовжити розгляд справи за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання. 02 березня 2018р. на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач виклав свої заперечення проти позову та просив суд відмовити у його задоволенні у повному обсязі. Заперечуючи проти позову, відповідач зазначив, що оспорюваний договір поруки був укладений з урахуванням волевиявлення позивача, оскільки підпис останнього, є доказом того, що сторони погодились із його умовами. Зазначений правочин підписаний позивачем без заперечень та умови договору з моменту його укладення жодного разу останнім не оскаржувались. Разом із відзивом на позов, відповідачем подано до суду заяву про застосування строків позовної давності, у якій відповідачем зазначено, що оспорюваний правочин було укладено у серпні 2008р., про що позивачу було відомо з моменту його укладення, а з вказаним позовом останній звернувся до суду у травні 2017р., тобто, в силу приписів ст. 257 ЦК України, позивачем пропущено трирічний строк на звернення до суду. 12 квітня 2018р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій сторона позивача заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд позов задовольнити, наголосивши на тому, що договір поруки позивачем не підписувався, у зв`язку із чим, останнім буде подано до суду клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи. Розпорядженням від 10 вересня 2018р. за №01-08-1100 здійснено повторний автоматичний розподіл справи. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 вересня 2018р. головуючим суддею по справі визначено суддю Волошина В.О. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 12 вересня 2018р. вказану справу було прийнято до розгляду та призначено в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання. 11 грудня 2018р. стороною позивача подано до суду клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи. 17 квітня 2019р. відповідачем подано до суду додаткові пояснення, у яких сторона зазначила, що рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 березня 2016р., яке залишено без змін апеляційною та касаційною інстанціями, було солідарно стягнено заборгованість із боржника [PERSON] та поручителя [PERSON] за кредитним та забезпечувальним договорами. Відповідач зазначив, що зазначеним судовим рішенням, яке набрало законної сили, було встановлено факт укладення оспорюваного в цій справі договору поруки та чинності даного договору, а відтак, правові підстави для задоволення вказаного позову відсутні. 11 липня 2019р. на адресу суду від ТОВ «ФК «Інвест Хаус» надійшла заява про залучення останнього до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, оскільки ТОВ «ФК «Інвест Хаус» є правонаступником ПАТ «ВіЕйБі Банк» за кредитним договором №429 від 29 серпня 2008р. та похідних договорів, в тому числі і оспорюваного в цій справі договору поруки на підставі договору про відступлення прав вимоги №42053 від 25 квітня 2019р. Протокольною ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 11 липня 2019р. було залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ТОВ «ФК «Інвест Хаус» (далі по тексту - третя особа 2). 06 листопада 2019р. на адресу суду надійшли письмові пояснення на позов від третьої особи 2, у яких було зазначено, що зазначений позов не відповідає вимогам п.п. 2, 5, 9 ч. 3 ст. 175 України, а відтак, наявні підстави для залишення позовної заяви без руху з наданням строку позивачу для усунення недоліків. Крім того, третою особою 2 зазначено, що посилання позивача на порушення відповідачем приписів Закону України «Про захист прав споживачів» при укладені оспорюваного договору поруки є безпідставними, оскільки, у спірних правовідносинах поручитель не може розглядатись у договорі поруки як споживач послуг банку, а тому, на нього не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів». З огляду на вказане, третя особа 2 просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 04 лютого 2020р. на адресу суду надійшли письмові пояснення на позов від третьої особи 2, у яких учасником процесу було наголошено на тому, що рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 березня 2016р., яке залишено без змін апеляційною та касаційною інстанціями, було встановлено факт укладення оспорюваного в цій справі договору поруки та чинності даного договору, а відтак, правові підстави для задоволення вказаного позову відсутні. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06 лютого 2020р. закрито підготовче засідання, та призначено справу до розгляду по суті. 17 березня 2023р. на адресу суду надійшла заява ТОВ «ФК «Форт» про залучення їх до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору замість ТОВ «ФК «Інвест Хаус», у зв`язку з відступленням первісним кредитором ТОВ «ФК «Інвест Хаус» новому кредитору ТОВ «ФК «Форт» право вимоги за кредитним договором та оспорюваним договором поруки. Разом із вказаною заявою подано до суду пояснення на позов, у яких ТОВ «ФК «Форт» просило суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності. Протокольною ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20 квітня 2023р. було здійснено заміну третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору 2 (ТОВ «ФК «Інвест Хаус») на ТОВ «ФК «Форт». Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16 червня 2023р. заяву представника позивача про призначення експертизи по цивільній справі було задоволено. Провадження по справі зупинено на час проведення експертизи. 27 жовтня 2023р. на адресу суду надійшло клопотання експерта про надання додаткових матеріалів. 05 червня 2024р. на адресу суду надійшли додаткові пояснення від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, яким здійснюється ліквідація ПАТ «ВіЕйБі Банк», у яких було зазначено, що ПАТ «ВіЕйБі Банк» у цій справі не є належним відповідачем, у зв`язку із відступленням права вимоги за кредитним договором та оспорюваним договором поруки новому кредитору ТОВ «ФК «Інвест Хаус», який набув усіх прав та обов`язків за вказаними договорами, а відтак, наявні правові підстави для заміни неналежного відповідача ПАТ «ВіЕйБі Банк» на належного - ТОВ «ФК «Інвест Хаус». Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 04 червня 2024р. було поновлено зупинене провадження по справі, у зв`язку із виконанням клопотання експерта (відібрання експериментальних зразків підпису у позивача). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 04 червня 2024р. провадження по справі зупинено на час проведення експертизи. 26 листопада 2024р. на адресу суду надійшов висновок експерта №9888/24-32 від 20 листопада 2024р. Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведеної судової почеркознавчої експертизи, відповідно до резолютивної частини якого: «Підпис у графі «ПОРУЧИТЕЛЬ» абзацу «ПІДПИСИ СТОРІН» договору поруки від 29 серпня 2008 року, укладеного між [PERSON] , [PERSON] та ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», виконаний не [PERSON] , а іншою особою.». Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 лютого 2025р. було відновлено зупинене провадження по цивільній справі. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 лютого 2025р. заяву представника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, яким здійснюється ліквідація ПАТ «ВіЕйБі Банк» про заміну неналежного відповідача було залишено без задоволення. До судового засідання стороною позивача було подано до суду заяву з проханням здійснювати розгляд справи у відсутність позивача та його представника, заявлені позовні вимоги сторона позивача підтримала в повному обсязі, просила суд позов задовольнити. Відповідач, третя особа 1 та третя особа 2 про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку, в судове засідання не з`явились, представників до суду не направили, поважності причин неявки суду не повідомили. В силу положень ст. ст. 211, 223 ЦПК України, суд вважає, за можливе продовжити розгляд справи у відсутність сторін. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 29 серпня 2008р. між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та третьою особою 1 було укладено кредитний договір №429 (кредит на придбання автотранспорту; ануїтет), відповідно до умов якого [PERSON] отримав у ПАТ «ВіЕйБі Банк» кредит в сумі 19120,47 доларів США на придбання автотранспортного засобу марки «Nissan» моделі «Sunny», строком до 28 серпня 2015р., зі сплатою 14,5 % річних за користування кредитом. Для забезпечення виконання зобов`язань позичальника перед банком за кредитним договором, між банком, позичальником та [PERSON] був укладений договір поруки від 29 серпня 2008р., відповідно до умов якого, поручитель [PERSON] солідарно відповідає перед кредитором за виконання боржником зобов`язань у повному обсязі за кредитним договором від 29 серпня 2008р. №429. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 березня 2016р., яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області 12 липня 2016р. та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2017р. у справі №361/4151/15-ц, було стягнуто на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» з [PERSON] , [PERSON] солідарно за кредитним договором №429 від 29 серпня 2008р. заборгованість у розмірі 5804,54 доларів США, по відсоткам за користування кредитом - 1067,67 доларів США (по курсу НБУ еквівалентно 144491,67 грн), комісію - 1919,87 грн, штраф - 20253, 49 грн, всього стягнути - 166665,03 грн. 25 квітня 2019р. між первісним кредитором ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ТОВ «ФК «Інвест» було укладено договір про відступлення прав вимоги №42053, відповідно до якого ПАТ «ВіЕйБі Банк» відступив ТОВ «ФК «Інвест Хаус», а ТОВ «ФК «Інвест Хаус» набуло право вимоги за договорами кредиту, в тому числі і за кредитним договором №429 від 2008р. та оспорюваним у цій справі договором поруки. В подальшому, 05 листопада 2020р. між ТОВ «ФК «Інвест Хаус» та ТОВ «ФК «Форт» було укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги та майнових прав, відповідно до якого ТОВ «ФК «Інвест Хаус» відступило ТОВ «ФК «Форт», а ТОВ «ФК «Форт» набуло право вимоги за договорами кредиту, в тому числі і за вищезгаданими договором кредиту та поруки. Звертаючись до суду зі вказаним позовом, позивач наголошував, що укладений між сторонами та третьою особою 1 договір поруки повинен бути визнаний судом недійсним оскільки позивач не підписував зазначений правочин. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. (ч. 2 ст. 15 ЦК України) Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Згідно із вимогами частин 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Дослідивши договір поруки, сторонами якого зазначений позивач [PERSON] як поручитель, ПАТ «ВіЕйБі Банк» як кредитор, та [PERSON] як боржник, та висновок експерта №9888/24-32 від 20 листопада 2024р. Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведеної судової почеркознавчої експертизи, судом встановлено, що зазначений договір поруки підписаний не позивачем, а іншою особою. При цьому, на спростування зазначених обставин, стороною відповідача протягом всього часу розгляду справи в суді не було подано жодного належного і допустимого доказу. Згідно ч. 2 ст. 207 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020р. у справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) . Відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. У ч.ч. 1, 2 ст. 547 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Тобто, правовим наслідком недодержанням письмової форми правочину про забезпечення виконання зобов`язання є його нікчемність. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019р. у справі №916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) зроблено висновок про те, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019р. у справі №463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ст.ст. 15,1 6 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абз. 1 ч. 2 ст. 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідками (Постанова ВП ВС від 06 квітня 2021р., справа № 910/10011/19). При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених ст. 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст. 514 цього Кодексу, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 442 ЦПК України, у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець. Положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження. За змістом ст. 512 ЦК України, ст. 442 ЦПК України та ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження», у разі вибуття кредитора в зобов`язанні він замінюється правонаступником. Виходячи із цих норм, зокрема, пунктів 1 і 2 ч. 1 ст. 512 ЦК України, у разі передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) чи правонаступництва (припинення юридичної особи шляхом злиття, приєднання, поділу, перетворення або ліквідації, спадкування) на стадії виконання судового рішення відбувається вибуття кредитора. Така заміна кредитора відбувається поза межами виконавчого провадження у разі смерті кредитора, припинення юридичної особи чи відступлення права вимоги. У зв`язку з такою заміною кредитора відбувається вибуття цієї особи з виконавчого провадження, у зв`язку із чим припиняється її статус сторони виконавчого провадження і її заміна належним кредитором проводиться відповідно до ч. 5 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 442 ЦПК України за заявою заінтересованої сторони зобов`язання, якою є правонаступник, що отримав від попереднього кредитора всі права та обов`язки в зобов`язанні, у тому числі й право бути стороною виконавчого провадження. Виходячи зі змісту ст. ст. 512, 514 ЦК України, ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження», з урахуванням положень ст. 442 ЦПК України, заміна кредитора у зобов`язанні можлива з підстав відступлення вимоги (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, у тому числі бути стороною виконавчого провадження шляхом подання ним та розгляду судом заяви про заміну стягувача. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2013р. у справі № 6-122цс13 та постанові Верховного Суду від 30 січня 2019р. у справі № 2-230/11 (провадження № 61-46230св18). Отже, підставою для заміни сторони виконавчого провадження, тобто процесуального правонаступництва, є наступництво у матеріальних правовідносинах, внаслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і переходу до іншої особи прав і обов`язків вибулої сторони в цих правовідносинах. Відповідно до ч. 1 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Згідно з ч. 2 цієї статті якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у ч. 1 і 2 ст. 51 ЦПК України, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Судом роз`яснювались стороні позивача приписи ч.ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України, однак, сторона позивача наполягала, що належним відповідачем за вказаним позовом, в цих спірних правовідносинах є саме ПАТ «ВіЕйБі Банк», не дивлячись на ту обставину, що ПАТ «ВіЕйБі Банк» було відступлено право вимоги за кредитним та забезпечувальним договорами ТОВ «ФК «Інвест Хаус», а ТОВ «ФК «Інвест Хаус» в свою чергу відступило право вимоги за вказаними договорами ТОВ «ФК «Форт». При цьому, у матеріалах справи відсутні документи, які б свідчили про визнання договорів відступлення недійсними, або заперечення учасниками справи факту правомірності укладення цих договорів. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Зазначений висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018р. у справі № 523/9076/16-ц, аналогічні правові висновки містяться також у постановах Верховного Суду від 07 жовтня 2020р. в справі № 705/3876/18, від 19 серпня 2020р. в справі № 639/6295/16-ц, від 14 липня 2020р. в справі № 686/23977/18, від 08 липня 2020р. в справі № 612/808/18. З огляду на викладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до переконливого висновку, що позовна вимога позивача про визнання недійсним договору поруки не підлягає задоволенню, у зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту свого права, оскільки договір поруки від 29 серпня 2008р., сторонами якого зазначений позивач [PERSON] як поручитель, ПАТ «ВіЕйБі Банк» як кредитор, та [PERSON] як боржник, є недійсним у силу закону (нікчемним), і не підлягає визнанню недійсним у судовому порядку. Зазначене не перешкоджає позивачу звернутися до суду на вказаних підставах з позовом за захистом своїх прав про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину (договору поруки), що відповідатиме змісту відносин, що виникли між сторонами. Вказаний висновок відповідає правовій позиції викладеній в постановах Верховного Суду від 22 січня 2020р. у справі №674/461/16-ц та від 26 травня 2021р. №552/6884/19. При цьому судом враховано, що позивач звернувся до неналежного відповідача. Таким чином, у суду відсутні правові підстави для задоволення вказаного позову у повному обсязі. Так, судом враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29). При прийнятті рішення суд також враховує, що відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя . Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994р., статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову по суті, то заява сторони відповідача, в порядку ст. 267 ЦК України не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягає стягненню судові витрати.

Outcome: dismissed