Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-19 00:00:00

13 листопада 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» звернулося до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, який було передано за підсудністю до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області та в якому просило суд: - поновити строк позовної давності для подання позову; - стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» заборгованість за кредитним договором № 735587 від 25.03.2019 у загальному розмірі 37161,65 грн, яка складається з: суми заборгованості 24346,00 грн, суми інфляційних втрат 10620,17 грн, суми 3% річних 2195,48 грн; - стягнути з [PERSON] судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу. І. Стислий виклад позиції учасників справи. В обґрунтування своїх позовних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» зазначило, що 25.03.2019 між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачем [PERSON] було укладено договір про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту. Сума кредиту становила 7 000,00 грн та кредит був наданий на 30 днів. ТОВ «Авентус Україна» виконало умови договору та перерахувало відповідачу кредитні кошти. Відповідач [PERSON] не виконав умови договору, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 24346,00 грн. 12 квітня 2018 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» було укладено договір факторингу № 1, на підставі якого відбулося відступлення права вимоги, в тому числі за договором про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту № 735587 від 25 березня 2019 року. Таким чином, позивач ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» набуло прав кредитора відносно відповідача. Позивач ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» посилаючись на своє право як нового кредитора в частині нарахування інфляційних втрат та 3 % річних вказує, що заборгованість відповідача на момент пред`явлення позову складає 37161,65 грн. Тому, позивач змушений звернутися до суду із вказаним позовом. Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, надав суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнає та просить відмовити в задоволенні позову. Проте, оскільки відзив на позовну заяву було подано відповідачем з порушенням встановлених судом строків без поважних причин, суд залишає його без розгляду. Також, відповідачем було надано письмові пояснення, в яких він позовні вимоги не визнає та просить відмовити в задоволенні позову, застосувавши до спірних правовідносин строки позовної давності, оскільки право вимоги виникло не пізніше 29.04.2019, а позивач звернувся до суду лише 13.11.2024. В обґрунтування своїх заперечень зазначає, що факт видачі грошових коштів відповідачу не підтверджено первинним бухгалтерським документом, як не підтверджено належним розрахунком розмір боргу з відсотками. Прострочені відсотки 10206 грн та штраф 3360 за реєстром прав вимог до договору факторингу нараховані безпідставно. Крім того, позивач не врахував два платежі, здійснені відповідачем, а саме: 2646,00 грн від 24.04.2019 та 3402,00 грн від 21.05.2019. ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 14.11.2024 витребувано у Міністерства соціальної політики України інформацію з Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб відносно [PERSON] . 25.11.2024 на адресу Комунарського районного суду міста Запоріжжя від Міністерства соціальної політики України надійшов лист № 6792/0/290-24/19 від 22.11.2024 про те, що з ЄІБД ВПО [PERSON] перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа, адреса фактичного проживання: [ADDRESS] . Ухвалою судді Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 28.11.2024 цивільну справу № 333/9837/24 надіслано за підсудністю до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області. Ухвалою судді від 31.12.2024 року прийнято до свого провадження цивільну справу № 333/9837/24; відкрито провадження в цивільній справі та призначено справу до розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи на 28.01.2025 на 10:30 год. 24.01.2025 року через канцелярію суду до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від відповідача надійшов відзив на позовну заяву з клопотанням про витребування доказів. Ухвалою суду від 28.01.2025 клопотання відповідача про витребування оригіналів позовної заяви та доданих до неї документів залишено без задоволення, розгляд справи відкладено на 20.02.2025 на 11:30 год. 17.02.2025 через канцелярію суду від відповідача надійшли письмові пояснення у справі. Представник позивача у судове засідання не з`явився. Проте, до позовної заяви додано клопотання про розгляд справи за його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач у судове засідання не з`явився, проте у письмових поясненнях просив провести розгляд справи без його участі. З огляду на положення ст.ст. 211, 223 ЦПК України, суд розглянув справу за відсутності учасників справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Під час розгляду справи судом були досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 25.03.2019 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та [PERSON] було укладено договір про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту № 735587, який підписано електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора (далі договір) (а.с. 12-13). Відповідно до п.п. 1.1, 1.2 договору сума кредиту становить 7000,00 грн та кредит був наданий строком на 30 днів. Відповідно до п.п. 1.3.1, 1.3. 2 договору знижена процентна ставка становить 1,26% від суми позики за кожен день користування позикою у межах строку надання позики, зазначеного в пункті 1.2 цього договору. Стандартна процентна ставка становить 1,80% від суми позики за кожний день користування позикою. Графіком платежів до договору про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту № 735587 від 25.03.2019, визначено суму кредиту, суму нарахованих процентів, загальний розмір оплати та дату повернення кредиту (а.с. 13). 12 квітня 2018 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» було укладено договір факторингу №1, згідно умов якого ТОВ «Авентус Україна» зобов`язується відступити ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» права вимоги, зазначені у реєстрі, а ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» зобов`язується їх прийняти (а.с. 21-23). Відповідно до Реєстру прав вимог № 25 від 12.09.2019 до договору факторингу № 1 від 12.04.2018 клієнт відступив фактору право вимоги до [PERSON] за договором № 735587 на суму заборгованості в розмірі 10780,00 грн, з них: 7000,00 грн заборгованість по основному боргу, 3780,00 грн заборгованість по відсоткам (а.с. 6-7). Відповідно до розрахунку заборгованості, станом на дату відступлення прав вимоги, сума боргу відповідача становить 24346,00 грн., з яких: сума основного боргу за кредитом - 7000,00 грн, проценти - 3780,00 грн, прострочені проценти - 10206,00 грн, штрафи - 3360,00 грн (а.с. 14). Відповідно до розрахунку штрафів, основна сума боргу за період з 29.10.2021 по 30.10.2024 становить 24346,00 грн, сума інфляційних витрат за той самий період становить 10620,17 грн, сума 3% річних становить 2195,48 грн (а.с. 15). Відповідно до наказу № 55-к від 25.07.2024 ТОВ «Довіра та Гарантія» з 25.07.2024 перейменоване в ТОВ «ВІН ФІНАНС» (а.с. 16). Як вбачається з письмових пояснень відповідача, він не визнає заборгованості за кредитним договором, в задоволенні позову просить відмовити. Таким чином, спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу несплати заборгованості за кредитним договором № 735587 від 25.03.2019 у загальному розмірі 37161,65 грн, яка складається з: суми заборгованості 24346,00 грн, суми інфляційних втрат 10620,17 грн, суми 3% річних 2195,48 грн ІV. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами, відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Як встановлено судом, 25.03.2019 між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачем було укладено договір про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту № 735587. Позивач зазначає, що ТОВ «Авентус Україна» виконало умови договору та перерахувало відповідачу кредитні кошти безготівковим шляхом, однак доказів перерахування відповідачу грошових коштів суду не надано. 12 квітня 2018 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» було укладено договір факторингу №1, згідно умов якого ТОВ «Авентус Україна» зобов`язується відступити ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» права вимоги, зазначені у реєстрі, а ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» зобов`язується їх прийняти. Таким чином, відбулося відступлення права вимоги за договором про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту № 735587 від 25.03.2019. Основні засади цивільного законодавства визначені у ст. 3 ЦК України, зокрема, як передбачено у п. 3 ч. 1 цієї статті, свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства. Відповідно ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України). Статтею 512 Цивільного кодексу України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. За приписами ч. 1 ст. 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ч. 1 ст. 519 ЦК України). Таким чином, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. В справах про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора та чи існують ці права на момент переходу. Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 у справі № 752/8842/14-ц. У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2018 року, справі № 31/160 (29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам. Верховний Суд у постанові від 14 червня 2023 у справі № 755/15965/17 зазначив, що дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 у справі №910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення ч. 1 ст. 203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управлений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом п. 1 ч. 1 ст. 512, ст. 514 ЦК України, у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору. Таким чином, суду необхідно з`ясувати обсяг і зміст прав, які перейшли до позивача, як нового кредитора, від ТОВ «Авентус Україна» та чи існували ці права на момент їх переходу. Так, з матеріалів справи встановлено, що договір про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту № 735587 було укладено між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачем [PERSON] 25 березня 2019 року, а договір факторингу №1 між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» і ТОВ «Авентус Україна» було укладено 12 квітня 2018 року. Тобто, на момент укладення договору факторингу №1 від 12 квітня 2018 року ще не виникло зобов`язання між первісним кредитором та відповідачем, відтак у первісного кредитора не виникло право вимоги за зобов`язанням, яке він міг би передати позивачу ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія». Крім того, суд також звертає увагу на те, що доказів на підтвердження оплати за договором факторингу №1 від 12 квітня 2018 року ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» не надано, як і не надано доказів щодо перерахунку кредитних коштів на рахунок відповідача. З урахуванням наведеного вище, оскільки позивачем не доведено факту відступлення права грошової вимоги до відповідача [PERSON] за договором про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту № 735587 від первісного кредитора ТОВ «Авентус Україна» до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», відповідно ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», яке перейменоване в ТОВ «ВІН ФІНАНС» не є належним позивачем у даній справі, що є самостійною підставою для відмови у позові. Щодо вимоги про поновлення строку позовної даності та про його застосування, суд зазначає наступне. Строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. У відповідності до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільним кодексом України визначено два види строків позовної давності: а) загальний; б) спеціальні. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Загальні строки позовної давності є абстрактними, поширюються на всі цивільні правовідносини, за винятком тих, щодо яких законом встановлений інший строк або які взагалі виведені з-під дії строків позовної давності. Загальний строк позовної давності складає три роки і не залежить від суб`єктного складу правовідносин (стаття 257 ЦК України). Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався. Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»). Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». У той же час пунктом 15 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України передбачено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення (Закон України № 691-ІХ від 16 червня 2020 року «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19»). Крім того, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, строк дії якого неодноразово продовжувався і діє станом на дату ухвалення даного рішення, і, як наслідок, продовжує строки позовної давності. Таким чином, оскільки строк повернення грошових коштів припадає на період дії карантину та воєнного часу, строк позовної давності у справі продовжується автоматично та не вважається пропущеним, тому не має підстав для його поновлення як і немає підстав для застосування наслідків спливу строків позовної давності. Відносно інших доводів позивача, суд зазначає, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення. Обов`язок щодо обґрунтування рішення може бути різним, залежно від характеру рішення. В рішенні Європейського суду з прав людини, у справі «Серявін та інші проти України» вказано, що п. 1 ст. 6 Конвенції, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не має сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку є різним, залежно від характеру рішення. V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви та вирішення питання про розподіл судових витрат. Відтак, за встановлених обставин та визначеного правового врегулювання, враховуючи, що позивачем не доведено наявність у нього права вимоги до відповідача, оскільки, долучені до позовної заяви докази, не підтверджують факту переходу права вимоги за кредитним договором № 735587 від 25.03.2019 від ТОВ «Авентус Україна» до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та не містять доказів щодо перерахунку кредитних коштів на рахунок відповідача, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Відповідно ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови у позові на позивача. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, підстав для розгляду питання про судові витрати понесені позивачем відсутні.

Outcome: dismissed