Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-26 00:00:00

Позивач зазначив, що 01.09.1984р. уклав шлюб з відповідачкою. 23.03.1995р. сторони за сімейні кошти на підставі договору купівлі-продажу набули у власність однокімнатну квартиру, загальною площею 31,6 кв.м., житловою площею 17,6 кв.м., що знаходиться у [ADDRESS] . У квартирі на даний час проживає відповідачка, доступу до квартири позивач не має, позаяк вона не визнає його право власності на частину вказаної квартири. Просить визнати за ним право власності на частину квартири [ADDRESS] . Відповідачка подала відзив, яким позов не визнала, пояснивши, що сторони припинили проживати однією сім`єю з лютого-березня 1995 року. Спірна квартира не є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] , адже придбана вона за грошові кошти, отримані відповідачкою після продажу її частки квартири [ADDRESS] . Ця квартира була приватизована згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», і право власності на неї було зареєстроване за сторонами та їх дочкою, про що 31 січня 1995р. будо видане свідоцтво про право власності. Сторони в своїх власних інтересах та в інтересах спільної малолітньої дочки [PERSON] продали приватизовану ними квартиру, а грошові кошти, отримані від продажу відповідно своїх часток, використали на власний розсуд. Відповідачка саме на отримані за свою частку та частку своєї доньки грошові кошти придбала спірну квартиру [ADDRESS] . Жодних претензій весь цей час з 1995р. позивач відповідачці з приводу спірної квартири не пред?являв, ніколи там не проживав та не був зареєстрований. Таким чином, не дивлячись на придбання спірної квартири у період зареєстрованого шлюбу між позивачем та відповідачкою, дана квартира не є спільною сумісною власністю подружжя, а є особистою приватною власністю відповідачки. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав, суду пояснив, що в 1995р. сторони продали приватизовану квартиру [ADDRESS] , за 7 500 доларів США. За ці гроші ними придбана спірна квартира, яка коштувала 4 500 доларів США, та за 2 000 доларів США - автомобіль Volkswagen Passat. Після продажу позивач перевіз речі у спірну квартиру, купив телевізор за 300 доларів США. Квартира була придатна для проживання, потребувала невеликого ремонту, який позивач зробив сам. В 1996р. спільне сумісне життя подружжя припинилося через зраду відповідачки, і позивач поїхав у росію на заробітки, на автомобілі Volkswagen Passat, купленому після продажу квартири на пл. Островського. Працював у м. Рязані, там в нього цю машину викрали. Повернувся до м. Дніпра в кінці 1996р., працював водієм, почав співмешкати з іншою жінкою, має від неї сина, шлюб не реєстрував, жив на дві хати у співмешканки і у своєї матері. Коли посварився зі співмешканкою, остаточно залишився жити у матері. До 2000р. у спірну квартиру потрапити міг, мав ключ, з 1996р. комунальні платежі за неї не сплачував, бо там не жив. Відносини з дочкою були нормальні. Він не платив аліменти на її утримання, але купив їй плаття на 100 доларів США, мобільні телефони, давав відповідачці гроші на дитину, на що вона їх витрачала не знає. З відповідачкою стосунки були задовільні, погіршилися після подання цього позову. З 2003р. інвалідізований. Матір була інвалідом І групи, хворіла, померла [INFO] . Після її смерті успадкував квартиру, яку продав у 2022р., бо мав борги. З цим позовом звернувся, позаяк не має іншого житла, а коли попросив у відповідачки грошей за свою половину квартири, то отримав відмову. Відповідачка в судовому засіданні пояснила, що в 1984р. уклала шлюб із позивачем. Проживала з ним та його родиною (матір`ю, вітчимом), в квартирі [ADDRESS] , в 1985р. народила дочку [PERSON] . Позивач деякий час працював, але з 1992р. почав зловживати спиртним. З 1993р. на фоні зловживання в них сталі погіршуватися стосунки. Він почав водити додому п`яних чоловіків з залізничного вокзалу, пив із ними. Спав у ванній п`яний. Став агресивний, в 1993-1994 вона ночувала в інший квартирі, з дитиною, оскільки боялася знаходитися вдома, і жила там також, коли у позивача були запої. Матір позивача приїздила до них додому, капала його після запоїв, плакала, просила відповідачку не кидати чоловіка. Але було зрозуміло, що зберегти родину сторін неможливо, позивач постійно пив. Тоді його матір виписалася із квартири на [ADDRESS] , сторони її приватизували на трьох і продали за 7 500 доларів США, щоб роз`їхатися остаточно. Відповідачка підшукала собі та дочці квартиру (зараз спірну), вистачило лише на однокімнатну, яка коштувала 4 500 доларів США. Решту грошей забрав позивач, купив собі машину. Все це робили з дозволу матері позивача, яка хотіла, щоб позивач працював на цій машині в таксі і мав прибуток. Відповідачка з виручених коштів забрала собі 4 500 доларів США, право власності на спірну квартиру оформила на себе, бо планувала там жити. Продаж і купівля відбулися з різницею у 1 день. В неї це єдине житло. Позивача при укладенні угоди в нотаріальній конторі не було. Її носильні речі та речі дочки у спірну квартиру перевозив її батько, з меблів взяли лише диван, інші меблі там вже були. Позивач після продажу квартири на пл. Островській поїхав на придбаному автомобілі в росію на заробітки, і відтоді жодного разу у спірній квартирі не з`являвся, і ключа вона б ніколи йому не дала. З дня придбання всі витрати на ремонт квартири та на комунальні послуги несе виключно відповідачка. Аліменти позивач не платив. Дочка виросла, вийшла заміж, народила онуку [PERSON] , а коли її чоловік (зять відповідачки) в 2014 пішов в АТО - почала зловживати спиртним. Після того, як зять повернувся з АТО, дівчинка жила в його родині. В 2020р. в нього стався інсульт, і відповідачка забрала онуку жити до себе, зараз їй 14 років. Вже повнолітня дочка [PERSON] живе за іншою адресою, вони майже не спілкуються. Після припинення подружніх відносин відповідачка шлюб із позивачем не розривала, бо не хотіла його бачити. Фактично все життя йому допомагала і утримувала його матір, сама дуже хвора жінка, яка вже померла. Суд, вислухавши учасників справи, їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Сторони уклали шлюб 01.09.1984р. (а.с.4). Згідно із розпорядженням від 30.01.1995р. № 2257 Дніпропетровського державного підприємства по перевезенням вантажів і пасажирів Придніпровської залізниці сторонам та [PERSON] видано свідоцтво про право власності на житло - квартиру [ADDRESS] (а.с.34). 23.03.1995р. за 1 000 000 крб придбана спірна однокімнатна квартира, загальною площею 31,8 кв.м., житловою площею 17,8 кв.м., що знаходиться у [ADDRESS] (а.с.5), титульним власником якої є відповідачка. 24.03.1995р. квартира [ADDRESS] продана сторонами за 1 300 000крб, які [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] отримали до підписання договору (а.с.35). Заочним рішенням від 21.10.2022р. Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська шлюб між сторонами розірвано (а.с.55-57). Свідок [PERSON] суду пояснила, що є дочкою сторін. Їх родина проживала разом у квартирі на пл.Островского в м. Дніпрі. Пам`ятає, що вона з матір`ю якийсь час жила і в районі проспекту Кірова. Її батьки припинили жити однією родиною приблизно в 1995р., коли їй було 9 або 10 років, квартиру продали, а гроші поділили. За свою частину грошей відповідачка купила спірну квартиру по [ADDRESS] , що купив позивач, свідок не знає. Їй відомо, що він довго працював водієм, 20 років, матір була бухгалтером. Переїздити матері допомагали її тітки, вони жили на просп. [PERSON] (Науки). Позивач свої речі не перевозив, ніколи у спірній квартирі не жив, дуже рідко приходив у гості, 2-3 рази на рік. Розказував, що їздив у росію на заробітки. Відносини в сторін були погані. Подарунки свідку дарувала бабуся (батькова матір), яка жила на [ADDRESS] . Свідку відомо, що позивач жив з іншою жінкою, в нього є син, вона його бачила ще малим. В 2009р. свідок народила дочку і переїхала від матері до чоловіка. В 2014р. розлучилася, дитина залишилась жити із своїм батьком. В 2016р. з її чоловіком стався інсульт, і відтоді дочка свідка живе зі своєю бабусею (відповідачкою), а свідок по [ADDRESS] , яку їй продала її бабуся [PERSON] . Вона померла в 2021р., позивач жив їз нею по [ADDRESS] . Свідок [PERSON] суду пояснила, що відповідачку знає як колегу, з 1992р., обидві бухгалтерки. Близькими подругами вони не були, з 1998р. працювали в одній організації. Відповідачка орендувала квартиру свекрухи свідка з 1993 по 1995р., по [ADDRESS] , ночувала там з дочкою, бо її чоловік (позивач у справі) зловживав алкоголем. Сплачувала лише вартість комунальних послуг. В 1995р. відповідачка виїхала проживати у однокімнатну квартиру по [ADDRESS] . Свідок там бувала, це «хрущовка», позивача та його речей у квартирі не бачила. Свідок [PERSON] суду пояснила, що є рідною сестрою відповідачки. Після укладення шлюбу між сторонами відповідачка проживала із своїми батьками, а коли позивач повернувся до [PERSON] з навчання переїхала до квартири чоловіка, на пл.Островського, де жила із ним, його матір`ю та вітчимом. В 1985р. в сторін народилася дочка [PERSON] . Подружнє життя відповідачки не склалося, бо позивач зловживав алкогольними напоями, приводив додому асоціальних осіб з вокзалу. Домом і дочкою він не займався. Тому матір позивача вирішила продати квартиру на пл.Островського, де всі вони жили, щоб сторони «розійшлися». Виручені гроші були розділені, відповідачка купила спірну квартиру на [ADDRESS] , яку підшукав їх кум, просила добавити їй на двокімнатну, але позивач не погодився. Він купив собі машину, на якій через тиждень після купівлі поїхав до москви на заробітки, там жив його друг по інституту. Відповідачка в спірній квартирі жила з дитиною, робила ремонт. Квартира була стара, звідти лізли миші й таргани, ремонт коштував більше, ніж квартира. За ці роки відповідачка переклеїла шпалери в кімнаті, зробила теплу підлогу, на кухні покладені кахлі, нова плитка, замінені вікна, відремонтована ванна, поміняна проводка. Позивач там ніколи не жив і не збирався. Він хотів якнайшвидшого завершення стосунків з відповідачкою. Після заробітків повернувся до матері на мкр-н Тополь, мав багато співмешканок, з одній з яких його матір купила квартиру у передмісті. Матір також купляла позивачу машину, щоб він міг працювати у таксі. Сама вона працювала до 80 років, щоб утримувати сина, померла від онкології. Позивач після її смерті продав її квартиру і дачу в [PERSON] і зараз безхатько. З відповідачкою зараз проживає онука [PERSON] , якій 14 років. З епікризів анамнезів історій хвороб позивача за 2020 встановлено, що він по завершенню навчання в 1986р. був розподілений у Казахстан, де проробив рік за фахом, у 1987р. повернувся до м.Дніпра, працевлаштувався водієм, часто змінював місця роботи і посади. З 2003р. є інвалідом 2 групи, не працює, розведений, має дочку 1985р.н., з 2009 по 2013р. проживав у цивільному шлюбі, в якому 2010р. народилися двоє синів-близнюків, один з яких помер. Живе з матір`ю по [ADDRESS] (а.с.141,147). Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі СК України), зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України (далі ЦК України), тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. Відповідно до статті 13 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі КпШС України) права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану. Отже, до спірних правовідносин, ураховуючи зазначені правові норми, порядок набуття спільного майна та його правовий режим повинен визначатися за нормами КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна. Статтею 22 КпШС України передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного \~з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Аналогічна норма закріплена у статті 57 СК України. Відповідно до вимог статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке\~є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Наведене правило встановлює правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуто подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте після припинення шлюбних відносин. Спільність такого майна має бути доведена тією стороною, яка наполягає на тому, що його придбано за рахунок спільних коштів або існують інші підстави виникнення щодо нього права спільної власності у подружжя. Наведене відповідним чином розподіляє тягар доведення між сторонами. Статтею 16 Закону України «Про власність», чинного на час придбання спірної квартири, визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України. Тлумачення наведених норм матеріального права дає можливість дійти висновку, що кошти подружжя, як і інше майно, набуте у шлюбі, належать їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не спростовано відповідними доказами. У разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них (стаття 28 КпШС України). Вказані норми, що діяли на час придбання спірної квартири, узгоджуються \~\~\~\~\~\~\~\~з нормами чинного сімейного законодавства України. Зокрема, відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 та узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року у справі \~№ 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Судом встановлено, що спірна квартира придбана 23.03.1995р., тобто до набрання чинності СК України, тому, вирішуючи спір, застосуванню до спірних правовідносин підлягають положення КпШС України, чинного на момент придбання спірного майна в період шлюбу. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або у порядку спадкування, згідно з положеннями статті 24 КпШС України є власністю кожного з них (роздільним майном). Аналогічні положення закріплено у пунктах 1, 2 частини першої статті 57 СК України. Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними. Аналогічне положення закону закріплено у статті 70 СК України, на яку посилався суд апеляційної інстанції. Розглядаючи спори між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час придбання вказаного майна. Відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке є об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути спільною сумісною власності за укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Якщо один із подружжя вклав у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, придбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі статті 25 КпШС України) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (стаття 28 КпШС України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Конструкція норми статті 22 КпШС України , яка узгоджується з нормами статті 60 СК України, свідчить про\~презумпцію спільності права власності подружжя\~на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, а один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, від 18 березня 2019 року у справі № 334/8276/15-ц, та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Як на спростування презумпції спільності майна подружжя, відповідачка посилалася на те, що родина сторін розпалася в лютому-березні 1995р. Сторони продали приватизовану квартиру, отримані гроші в сумі 7500 доларів США розділили та витратили кожен свою частку на власний розсуд (відповідачка за 4 500 доларів США купила квартиру, позивач залишив собі 3 000 доларів і купив автомобіль), тобто фактично поділ спільного сумісного майна відбувся ще в 1995р. Після цього сторони, хоча й перебували в зареєстрованому шлюбі, проте разом не проживали, не вели спільного господарства. Позивач не був ніколи зареєстрований у спірній квартирі, не сплачував комунальні платежі, не ніс витрат на утримання та ремонт, що також, на думку відповідача, спростовує презумпцію спільності майна подружжя та вказує на те, що квартира належить їй особисто. Суд вважає, що відповідачкою не спростовано\~презумпцію спільності майна подружжя, оскільки вона не надала належних і допустимих доказів на підтвердження факту належності квартири їй особисто, враховуючи, що на момент придбання квартири сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Судом не встановлено, а відповідачкою не доведено обставин, на які вона посилалася, зокрема, що квартира була придбана за кошти, які не були спільним сумісним майном подружжя, що не може вважатися спростуванням презумпції спільності майна подружжя. Також судом встановлено і сторонами не заперечується, що за отримані від продажу квартири на пл. Островській в м. Дніпрі в березні 1995р. 7 500 доларів США сторони придбали як спірну квартиру за 4500 доларів США, яка залишилася в користуванні відповідачки для її проживання та проживання спільної малолітньої дочки сторін, так і автомобіль, яким користувався позивач. Вартість цього автомобілю невідома, але сторони не спростовують і визнають, що у розпорядженні позивача залишилось 3 000 доларів США, тобто різниця в сумах грошових коштів, використаних на придбання автомобіля та квартири, якими сторони користувалися окремо щонайменше з 1996р., становить 1 000 доларів США. Далі позивач вказує, що припинив із відповідачкою подружні відносини в 1996р. через її зраду, а відповідачка що в березні 1995р., через зловживання позивачем алкоголем. Дотепер, а це понад 29 років, позивач не несе витрат на утримання квартири, на її ремонт та обслуговування тощо. Також відповідачка стверджує, а позивач визнає, що аліменти на утримання їх спільної малолітньої дочки він не сплачував. За положеннями ст. 28 КпШС , в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Вирішуючи питання про поділ спільного сумісного майна подружжя, суд враховує обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства (не тільки квартира, яку позивач просить розділити, але й автомобіль); різницю між вартістю сумісного придбаного майна, якими сторони з 1995-1996р.р. користувалися окремо (1 000 доларів США); те, що з відповідачкою в спірній квартирі залишилася проживати спільна малолітня дев`ятирічна дочка сторін, яку утримувала та виховувала відповідачка, а позивач на її користь аліменти не сплачував; що відповідачка позивачка самостійно понад 29 років несе тягар утримання нерухомого майна, яке є її єдиним місцем проживання, і, враховуючи таким чином інтереси відповідачки із одного з подружжя, які заслуговують на увагу, відступає від начала рівності часток подружжя при поділі спільного сумісного майна подружжя, залишивши право власності на спірну квартиру за відповідачкою. Відтак слід відмовити у задоволенні позову, судові витрати залишити за позивачем.

Outcome: dismissed