Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-26 00:00:00

У серпні 2024 року [PERSON] звернулася до Подільського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням. В обґрунтування позову позивач зазначила, що на підставі ордеру на житло № [NUMBER] від 13.09.1986 вона та відповідач [PERSON] , яка є її матір`ю, мають право на користування квартирою [ADDRESS] . У вказаній квартирі вони обоє також значаться зареєстрованими. Однак, починаючи з травня 2024 року відповідач перешкоджає позивачу користуватися вказаною квартирою, оскільки вона самовільно змінила замок вхідних дверей до вказаної квартири та не допускає туди позивача. З метою усунення перешкод у користуванні житлом позивач зверталася до відповідача із відповідною вимогою, однак остання залишила таку вимогу без реагування. Крім того, позивач зверталася до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва» та до Подільського УП ГУНП у м. Києві, однак такі її звернення проблему не вирішили. У зв`язку з наведеним позивач просить суд, із урахуванням уточнених позовних вимог, усунути їй перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] , шляхом зобов`язання відповідача надати їй комплект ключів для вхідних дверей до вказаної квартири. Ухвалою суду від 15.08.2024 позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення встановлених недоліків. Ухвалою суду від 04.09.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, надано відповідачу строк для подачі відзиву, а позивачу - відповіді на відзив. Відповідач у встановлений судом строк без поважних причин відзив на позов не надала, тому суд вирішив справу за наявними матеріалами у відповідності до ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Перед початком судового засідання позивач подала заяву про розгляд справи за її відсутності, у якій вона позовні вимоги підтримала та щодо ухвалення судом заочного рішення не заперечила. Відповідач на повторні виклики в судове засідання не з`явилася, хоча про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Про причини неявки вона суд не повідомила, жодних заяв та клопотань до суду не подавала. З огляду на викладене та за відсутності заперечень сторони позивача, суд постановив ухвалу про розгляд справи на підставі наявних у ній доказів з ухваленням заочного рішення, оскільки згідно ст. 281 ЦПК України, якщо відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин та не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі ордеру №7717 від 13.09.1986, виданого Управлінням з обліку та розподілу житлової площі відділу міськжитлообміну виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] мають право на користування квартирою [ADDRESS] . Вказаний ордер виданий на ім`я [PERSON] , на сім`ю в складі із двох осіб: [PERSON] та її дочки [PERSON] . Позивач та відповідач також зареєстровані у вказаній квартирі. Так, факт реєстрації [PERSON] у вказаній квартирі підтверджується витягом з Реєстру Київської територіальної громади №2024/006352582 від 30.05.2024, а [PERSON] - інформаційною довідкою Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Подільської РДА №118342900 від 03.09.2024. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що починаючи з травня 2024 року у неї відсутня можливість потрапити до квартири [ADDRESS] , яка перебуває у їхньому з матір`ю спільному користуванні. Суд приймає до уваги наведені вище доводи позивача, оскільки вони підтверджуються матеріалами справи. Так, зі змісту доданої до позовної заяви копії листа від 30.05.2024 вбачається, що позивачем на ім`я відповідача було надіслано лист про усунення перешкод в користуванні квартирою, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , із вимогою про надання до ступу до вказаного житлового приміщення. 29.05.2024 позивачем було подано заяву на ім`я директора КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва», у якій повідомлено про перешкоди, які чиняться їй з боку [PERSON] щодо квартири, у якій вони обоє значаться зареєстрованими. Крім того, 30.05.2024 з метою вжиття відповідних заходів щодо усунення їй перешкод у користуванні вказаною квартирою позивач зверталася до Подільського УП ГУНП у м. Києві. За результатами розгляду такого звернення органом поліції було повідомлено позивача про відсутність підстав для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що підтверджується довідкою про результати розгляду матеріалу, зареєстрованого до ЄО №16582 від 30.05.2024. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 18.01.2024 у справі №755/7604/22, Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2019 у справі № 761/5115/17. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них (ст. 379 ЦК України). Недоторканість житла не зводиться лише до неможливості незаконного проникнення у житло особи, його основний сенс - забезпечення стабільності відносин власності чи оренди, об`єктом яких є житло - будинок, квартира, кімната у гуртожитку тощо. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю . Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ст. 41 Конституції України). Однак, як зазначено в ч.3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону України №475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При цьому, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Пунктом 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності на інших речових прав» визначено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Аналіз статті 391 ЦК України дає підстави для висновку про те, що власник або особа, яка володіє майном (має речове право) має право вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб у будь-яким шляхом, який вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача речового права та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Із урахуванням наведеного суд вважає, що позивач, яка в установленому законом порядку має речове право на квартиру за адресою [ADDRESS] , має право вимагати усунення перешкод у користуванні таким житловим приміщенням. З огляду на встановлені вище обставини справи та визначені відповідно до них правовідносин, суд визнає доведеними твердження позивача про те, що відповідач, проживаючи у спірній квартирі, право користування якої належить також позивачу на підставі відповідного ордеру, порушує її права та законні інтереси як користувача на свій розсуд володіти в користуватись належним майном, а тому таке порушене право позивача підлягає судовому захисту. При цьому суд враховує, що відповідачем не надано жодного доказу на спростування доводів позивача та встановлених вище обставин. Відповідно до статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Підсумовуючи усе наведене вище, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд доходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки засновані на законі, є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. На підставі викладеного,

Outcome: approved