Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-23 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовом про стягнення з відповідача на її користь матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 34\~600,00 грн., який мотивує наступним. Так, з 08.08.2023 року [PERSON] прийнято на посаду заступника генерального директора з економіки та фінансів на АТ «Оріана». В серпні 2024 року вона звернулася до відповідача з заявою про отримання відпустки та матеріальної допомоги на оздоровлення, що гарантоване їй Колективним договором та Радою трудового колективу АТ «Оріана» на 2021-2025 року прийнятих на зборах трудового колективу АТ «Оріана» протоколом від 18.12.2020 року. Однак, відповідачем відмовлено їй в наданні матеріальної допомоги, не виплачено матеріальну допомогу, а згідно наказу №46 від 18.11.2024 року та повідомлення про нараховані та виплачені суми, належні працівникові при звільненні, не виплачено їй всіх сум при звільненні в тому числі і дану матеріальну допомогу. Позивач вважає, що видання наказу про звільнення за №46 від 18.11.2024 року без виплати матеріальної допомоги суперечить чинному законодавству, колективному договору та відповідачем порушено порядок його видання. Тому, позивач змушений звернутися до суду та просить стягнути матеріальну допомогу в розмірі 34 600 грн., а також 1211,20 грн. сплаченого судового збору. Ухвалою Калуського міськрайонного суду від 02.01.2025 відкрито провадження у вказаній справі та ухвалено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Представником відповідача в.о. генерального директора АТ «Оріана» Гур`євим М. подано відзив на позов, який надійшов до суду 30.01.2025 року . Позов не визнає в повному обсязі, вважає твердження позивача надуманими та такими, що не підлягають до задоволення, зазначає, що сам наказ про звільнення за №46 від 18.11.2024 року, в якому не вказано про нараховану матеріальну допомогу, позивачем не оскаржується. Тому недоведеним є твердження позивачки про невідповідність наказу №46 від 18.11.2024 року законодавчим нормам та приписам колективного договору. Надалі, представник відповідача зазначає, що виплата матеріальної допомоги на оздоровлення здійснюється один раз на рік, і є правом а не обов`язком роботодавця в межах затвердженого фонду грошового забезпечення та наявності коштів. Окрім цього, зазначає про відсутність фінансових можливостей підприємства. Також вказує, що підприємство за 2024 рік мало кредиторську заборгованість, тому виплата позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення за наявності кредиторської заборгованості та, відповідно, відсутності фінансової можливості є порушенням Статуту товариства, Колективного договору та тягне за собою відповідальність особи, що прийняла таке рішення. Разом з тим в Колективному договорі не передбачено виплату матеріальної допомоги на оздоровлення працівникам при звільненні. Окрім того, позивач у заяві про надання відпустки не ставила питання про виплату їй матеріальної допомоги, а подану іншою заявою, тому відповідач не мав правових підстав для виплати вказаної допомоги. Позивачкою, на думку відповідача, пропущено трьохмісячний строк звернення до суду, так як вона подала заяву про виплату їй матеріальної допомоги 02.08.2024 року і не отримувала її під час звільнення, при цьому з вказаним позовом звернулася до суду в грудня 2024 року., та не ставить питання про поновлення строку для подачі позову до суду. Тому, просить в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Позивач [PERSON] подала відповідь на відзив. Зокрема вказує, що відповідачем пропущено строк подачі відзиву на позов та не ставиться питання про поновлення строку його подачі. Зазначає, що її вимогу про надання матеріальної допомоги проігноровано, натомість 14 працівниками таку допомогу виплачено у 2024 році. Щодо строку звернення до суду із вказаним позовом тільки 10.12.2024 року пояснює, що справді 02.08.2024 року вона звернулася із заявами про виплату матеріальної допомоги та надання відпустки , а у зв`язку з тим, що їй стало відомо при звільненні 18.11.2024 року що їй так і не виплачено матеріальну допомогу і не нараховано, тому строк для подачі позову нею не пропущено. Звертає увагу суду на те, що нею повторно подано заяву 18.11.2024 року про виплату матеріальної допомоги, однак так і до сьогоднішнього дня нею не отримано відповіді на дану вимогу. Тому просить позовні вимоги задовольнити та взяти до уваги дану відповідь на відзив. Представником відповідача в.о. генерального директора АТ «Оріана» Гур`євим М. подано заперечення на відповідь на відзив, який надійшов до суду 14.02.2025 року. Наголошує, що у ними не пропущено строк подачі відзиву, так як копію ухвали про відкриття провадження та позовну заяву з додатками ними отримано тільки 20.02.2025 року, про що свідчить крекінгове повідомлення. Всі інші заперечення позивачки ґрунтуються на викладених у позовній заяві обставинах, та не наводить жодних інших аргументів.Тому представник відповідача просить в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Згідно із\~ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України\~передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до\~ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно вимог\~ст. 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, що з 08 серпня 2023 року [PERSON] перебувала у трудових відносинах з АТ «Оріана» на посаді заступника генерального директора з економіки та фінансів (а.с.12). У відповідності до заяви [PERSON] від 02.08.2024 року, яка подана відповідачу та зареєстрована у журналі вхідної кореспонденції під №197 від 02.08.2024 року позивачка просить надати їй щорічну оплачувану відпустку на 19 календарних днів з 19.08.24 по 06.09.24 року (а.с.14). А згідно заяви [PERSON] від 02.08.2024 року, яка подана відповідачу та зареєстрована у журналі вхідної кореспонденції під №198 від 02.08.2024 року, позивачка просить надати їй матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі посадового окладу до щорічної відпустки (а.с.15). При цьому, як вбачається з Наказу АТ «Оріана» від 09.08.2024 року за №62-к «про надання щорічної оплачуваної відпустки [PERSON] » - позивачу надано щорічну оплачувану відпустку на 19 календарних днів з 19.08.2024 по 06.09.2024 (а.с.13). Матеріали справи також містять письмові звернення позивача до керівництва АТ «Оріана», а саме, заяви [PERSON] від 08.08.2024 року, 12.08.2024 року, які подані відповідачу та зареєстрована у журналі вхідної кореспонденції під №167,172, де містяться вимоги позивача про надання їй інформації про хід розгляду заяв про надання їй матеріальної допомоги на оздоровлення (а.с.16,17). Окрім того, позивачкою 18.11.2024 року подано письмову заяву, яка зареєстрована в журналі вхідної кореспонденції під №912 від 18.11.2024 року, про виплату їй матеріальної допомоги на оздоровлення (а.с.18-19). Згідно наказу АТ «Оріана» за №46 від 18.11.2024 року звільнено з роботи [PERSON] заступника генрального директора з економіки та фінансів 18.11.2024 року згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату працівників. Виплатити компенсацію за 11 календарних днів невикористаної відпустки за 2024 рік і вихідну допомогу у двократному розмірі середнього місячного заробітку (відповідно до п. 3.4 Колективного договору АТ «Оріана», прийнятого Зборами трудового колективу АТ «Оріана», Протокол від 18.12.2020 року), в порядку ст. 116 КЗпП України письмово повідомити [PERSON] про суми нараховані та виплачені при звільненні. (а.с.20). Відповідно копії повідомлення про нараховані та виплачені суми, належні працівникові при звільненні оклад позивача становить 34 600,00 грн.; здійснено нарахування сум у розмірі 81\~794,09 грн., без матеріальної допомоги на оздоровлення (а.с.21). Так, колективним договором між роботодавцем та Радою трудового колективу АТ «Оріана» на 2021-2025 роки схвалений зборами трудового колективу на підставі Протоколу від 18.12.2020 року передбачено виплати одноразової матеріальної допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки або її частини тривалістю не менше 14 календарних днів у розмірі посадового окладу (місячної тарифної ставки). Положенням Про надання матеріальної допомоги та заохочення цінними подарунками працівників АТ «Оріана» на 2021-2025\~роки, що є додатком 6 до колективного договору АТ «Оріана» передбачено виплати одноразової матеріальної допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки або її частини тривалістю не менше 14 календарних днів у розмірі посадового окладу (місячної тарифної ставки). Основним Законом України\~статтею 43 Конституції\~передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Зі змісту ч.7\~ст.43 Конституції України, ч.1ст.115\~КЗпП України, відповідач мав виплачувати працівнику заробітну плату регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженому у встановленому порядку, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до частини першої\~статті 94 Кодексу законів про працю України\~заробітна плата- це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. У частині першій\~статті 1 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року, який є спеціальним нормативно - правовим актом, що регулює правовідносини у сфері оплати праці, міститься аналогічне визначення поняття «заробітна плата». Згідно з\~ст. 2 Закону України «Про оплату праці»\~основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці ( норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок ( окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до\~ст.115 КЗпП України, статті 24 Закону України «Про оплату праці заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлено колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництва трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до\~ст.2 Закону України «Про оплату праці»\~заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати й інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Відповідно до ч.5\~Закону України «Про оплату праці»\~організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів, генеральної угоди на національному рівні, галузевих (міжгалузевих), територіальних угод; колективних договорів; трудових договорів; грантів. Відповідно до частин першої, третьої\~статті 2 Закону України «Про колективні договори і угоди»\~колективний договір укладається на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності і господарювання, які використовують найману працю і мають право юридичної особи. Угода укладається на національному, галузевому, територіальному рівнях на двосторонній або тристоронній основі: на національному рівні - генеральна угода; на галузевому рівні - галузеві (міжгалузеві) угоди; на територіальному рівні - територіальні угоди. За змістом\~статті 8 Закону України «Про колективні договори і угоди»\~угодою на національному рівні регулюються основні принципи і норми реалізації соціально-економічної політики і трудових відносин. Угодою на галузевому рівні регулюються галузеві норми, зокрема щодо: нормування і оплати праці, встановлення для підприємств галузі (підгалузі) мінімальних гарантій заробітної плати відповідно до кваліфікації на основі єдиної тарифної сітки по мінімальній межі та мінімальних розмірів доплат і надбавок з урахуванням специфіки, умов праці окремих професійних груп і категорій працівників галузі (підгалузі); встановлення мінімальних соціальних гарантій, компенсацій, пільг у сфері праці і зайнятості; встановлення міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень в оплаті праці. Згідно зі статтею\~10, статтею\~13 КЗпП України, статтями\~1,\~5,\~7 Закону України «Про колективні договори і угоди»\~у колективному договорі його сторони закріплюють взаємні зобов`язання щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, які передбачені трудовим законодавством. Колективний договір може містити додаткові порівняно з чинним законодавством гарантії, соціально-побутові пільги. Відповідно до\~статті 14 Закону України «Про колективні договори і угоди»\~зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою. Статтею 5 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці»\~передбачено, що організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів; генеральної угоди на державному рівні; галузевих, регіональних угод; колективних договорів; трудових договорів. Пунктом 8.1.2 Колективного договору укладеного на 2021-2025 роки між роботодавцем АТ «Оріана» та Головою ради трудового колективу та п.2.7 відповідного Додатку 6 Положення про надання матеріальної допомоги та заохочення цінними подарунками, зазначено, передбачена виплата працівникам Товариства раз на рік у вигляді матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу при використанні щорічної відпустки або її частини тривалістю не менше 14 календарних днів. В судовому засіданні встановлено та підтверджено копією трудової книжки, що [PERSON] працювала в АТ «Оріана» на посаді заступника генерального директора з економіки та фінансів та звільнено з роботи 18 листопада 2024 року на підставі\~п.1 ст. 40 КЗпП\~у зв`язку із скороченням штату працівників. Тверження відповідача про те, що позивач не зверталася з вимогою про виплату їй матеріальної допомоги у заяві про надання [PERSON] щорічної відпустки, за результатами якої їй було надано виключно оплачувану відпустку терміном на 19 днів, судом оцінюється критично. Так, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] одночасно з заявою про надання їй щорічної оплачуваної відпустки терміном на 19 календарних днів подано заяву про надання їй матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу до щорічної відпустки. Дана заява нею належним чином зареєстрована у вхідному журналі кореспонденції АТ «Оріана» (а.с.15). Надалі позивач цікавилася про хід розгляду її заяви про надання матеріальної допомоги шляхом письмових звернень до відповідача (а.с.16,17). В зв`язку з неотриманням вказаної допомоги, позивач повторно звертається з заявою від 18.11.2024 року про виплату матеріальної допомоги на оздоровлення (а.с.18). Однак, відповідачем не надано жодної відповіді на зазначені заяви, не прийнято рішення про задоволення чи відмову у виплаті вказаної допомоги, як наслідок не нараховано та не здійснено виплату вказаної матеріальної допомоги. Дії відповідача свідчать про ігнорування вимог позивача, тобто вказують на бездіяльність роботодавця. Разом з тим, як зазначено представником відповідача у відзиві на позов про відсутність у нього можливості на призначення та виплату матеріальної допомоги позивачу у зв`язку з тим, що [PERSON] просила виплатити їй допомогу на оздоровлення в окремих заявах, в яких не порушувала питання про надання їй відпустки, також не заслуговує на увагу, так як матеріали справи містять дві заяви позивача, які датовані 02.08.2024 роком про надання оплачуваної відпустки та виплату матеріальної допомоги. Натомість чинне трудове законодавство не містить норми про обов`язок робітника подачі в одній заяві вимог про надання оплачуваної відпустки та виплату матеріальної допомоги. Отже, суд приходить до висновку, що позивач належним чином звернувся до роботодавця з відповідними заявами, однак заяву про виплату матеріальної допомоги відповідачем проігноровано. Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту, слід зважати на його ефективність з точки зору\~статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року). Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача, на те, що виплата матеріальної допомоги на оздоровлення відповідно до Колективного договору не є безумовною, а здійснюється з урахуванням фінансових можливостей підприємства, та вважає їх безпідставними, оскільки реалізація особою права, що пов`язане з отриманням коштів, які входять в структуру заробітної плати, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від фінансових асигнувань. Отже, матеріальна допомога на оздоровлення у розмірі місячного окладу є складовою заробітної плати та мала бути виплачена [PERSON] , не залежно від наведеного представником відповідача факту недостатнього фінансування АТ «Оріана», оскільки в п.8.1.2 Колективного договору укладеного на 2021-2025 роки прописані умови виплати матеріальної допомоги на оздоровлення як соціальні пільги та гарантії. Допомога на оздоровлення при наданні щорічної відпустки гарантовані державою і її виплата є обов`язковою. При цьому, надані представником відповідача звіти про фінансові результати за І та ІІ півріччя 2024 року АТ «Оріана» не підтверджує доводів сторони відповідача про відсутність фінансових можливостей, так як в ній не зазначено фактичних видатків, не включено надходження щомісячних коштів від оренди рухомого та нерухомого майна та не висвітлено дебіторської заборгованості перед АТ «Оріана» . Окрім цього, позивачка посилається на відомості про видачу матеріальної допомоги на оздоровлення 14 працівникам АТ «Оріана», а представником відповідача у відзиві на позов стверджено, що виплати допомоги на оздоровлення іншим працівникам мали місце в інші періоди, при цьому які саме не зазначено, хоча надані звіти про фінансові результати та висловлено клопотання про залишення без розгляду клопотання позивачки про витребування доказів та долучення до справи, при цьому надано оцінку, що витребувані докази : накази про прийом на роботу нових працівників протягом 2024 року, довідка про надання дебіторської заборгованості станом на 2.12.2024 не мають доказового значення у даній справі. Суд, дане твердження представника відповідача оцінює критично, так як виплата одним працівникам за вказаний період допомоги не може впливати на гарантовані законодавством та Колективним договором виплати працівнику, який фактично декілька раз звертався за виплату такої допомоги, однак його вимоги проігноровано. З приводу пропущення строку звернення позивача до суду з вказаним позовом, суд зазначає наступне. Матеріалами справи встановлено та судом досліджено, що письмові вимоги позивача про виплату їй матеріальної допомоги залишились без уваги з боку відповідача. Час, з якого позивач дізналася про не нарахування їй матеріальної допомоги слід вважати з часу отримання нею повідомлення про нараховані та виплачені суми, належні працівникові при звільненні від 18.11.2024 року. З інформації у даному повідомленні позивачем виявлено відсутність нарахування матеріальної допомоги. Так, до суду з вказаним позовом позивач звернулася 10.12.2024 року, тобто в межах трьохмісячного строку подання позову до суду. Тому вимоги відповідача про пропуск строку звернення до суду з позовом позивачем не підлягають до задоволення. За таких обставин та враховуючи наявні у справі докази суд дійшов висновку про те, що з відповідача на користь позивача слід стягнути матеріальну допомогу на оздоровлення\~\~ у розмірі 34600 гривень 00 копійок. Статтею 81 ЦПК України\~на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги\~\~ підлягають до задоволення. Відповідно до\~ст.\~141\~ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем сплачено судовий збір, який підлягає стягненню з відповідача. Відповідно до\~ч.2\~ст.141\~ЦПК України\~інші судові\~витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. За таких обставин суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 1211,20 грн. судового збору. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved