Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-25 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулась представник заявника [PERSON] - адвокат Задорожна О.В. з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просила суд встановити факт, що - [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] є матір`ю [PERSON] , встановити факт, що [PERSON] постійно проживала разом з [PERSON] до дня її смерті [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Даний факт заявнику необхідно встановити для оформлення своїх спадкових прав на майно залишене після смерті спадкодавця. На підтвердження своїх вимог заявник посилається на те, що [INFO] померла мати заявника - [PERSON] , свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 13 червня 2022 року, актовий запис № 45. Заявниця є спадкоємицею першої черги по закону, заінтересована особа - [PERSON] є спадкоємицею [PERSON] - по заповіту, інших спадкоємців не має. Заявниця з 2010 року, постійно проживала разом з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , доглядала її, вели спільне господарство, після її смерті похованням також займалася заявниця.Після смерті [PERSON] заявниця звернувся до державного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Однак, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через те, що при огляді документів було виявлено в документах, які підтверджують родинні відносини між нею та мамою, помилка в прізвищі, в свідоцтві про народження заявниці « [PERSON] », в свідоцтві про смерть спадкодавця « [PERSON] », а також мною не доведено факту постійного проживання із спадкодавцем на день смерті та було рекомендовано звернутись до суду для вирішення питання встановлення факту родинних відносин та постійного проживання з померлою та прийняття спадщини, тому мені доводиться звернулась до суду з відповідною заявою.Таким чином, заявник не може реалізувати свої спадкові права та змушена звернутися до суду. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 21.10.24 року відкрито провадження у справі. Заінтересована особа - [PERSON] надала суду письмові пояснення , в яких вказує, що [INFO] померла її бабуся - мати заявниці - [PERSON] , свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 13 червня 2022 року. Актовий запис № 45. Заявниця є донькою та спадкоємицею першої черги по закону [PERSON] . [PERSON] з 2010 року постійно проживала разом з [PERSON] (її мамою, моєю бабусею) за адресою: [ADDRESS] , доглядала її, вони вели спільне господарство. Після її смерті похованням також займалася заявниця. Будинок [ADDRESS] належить батькові заінтересованої особи - чоловіку заявниці [PERSON] . У зв`язку з чим вважає заяву про встановлення фактів [PERSON] такою, що підлягає задоволенню та просить справу розглянути у її відсутність за наявними матеріалами справи. На запит суду Біляївською державною нотаріальною конторою Одеської області надано копію спадкової справи№ 629/2022 щодо майна [PERSON] , яка померла [INFO] . Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, вислухавши думку учасників процесу, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 13 червня 2022 року, актовий запис № 45. Відповідно до акту депутата від 23 травня 2024 р. складеним депутатом Ясківської сільської ради, довідки Ясківської сільської ради від 27 травня 2024 року за № 05-13/391, [PERSON] з 2010 року по день смерті проживала разом зі своєю донькою - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про народження заявниці, свідоцтво серії [NUMBER] від 10 квітня 1961 року « [PERSON] », народилася [INFO] в с. Краснополь, Врадіївський район Миколаївської області, в графі батько зазначено « [PERSON] » , в графі мати « [PERSON] », мовою оригіналу. 6 липня 1966 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , с. Краснополь, Миколаївської області, прізвище після шлюбу « [PERSON] », мовою оригіналу. [PERSON] була зареєстровану у будинку [ADDRESS] . Відповідно до інформаційної довідки № 407542479 від 11.12.2024 року будинок [ADDRESS] належить [PERSON] - чоловіку заявниці. За життя [PERSON] склала заповіт на ім`я [PERSON] , посвідчений 20 березня 2017 року секретарім виконавчого комітету Яськівської сільської ради Біляївського району Одеської області. Після смерті [PERSON] Біляївською державною нотаріальною конторою Одеської області було заведено спадкову справу № 629/2022 за заявами [PERSON] та [PERSON] . Листом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області від 29.05.2024 року № 1321/02-14 , [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через те, що при огляді документів було виявлено в документах, які підтверджують родинні відносини між нею та мамою, помилка в прізвищі, в свідоцтві про народження заявниці « [PERSON] », в свідоцтві про смерть спадкодавця « [PERSON] », а також мною не доведено факту постійного проживання із спадкодавцем на день смерті та було рекомендовано звернутись до суду для вирішення питання встановлення факту родинних відносин та постійного проживання з померлою та прийняття спадщини, тому мені доводиться звернулась до суду з відповідною заявою. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорювальних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України). Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (а. 12 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Таким чином, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника. Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1261 ЦК передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають, зокрема, діти спадкодавця. Згідно ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частиною першою статті 1269 ЦК визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Отже, статтями 1268 та 1269 ЦК презюмується, що у разі, коли спадкоємець постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, то він вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він не заявив про відмову від неї протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Тобто, дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, чітко визначені у частинах третій, четвертій статті 1268, статтях 1269, 1270 ЦК. Місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Статтями 2, 3 Закону України від 11.12.2003р. №1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції, яка діяла на день відкриття спадщини) передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Таким чином, відсутність реєстрації місця проживання спадкодавця за місцем проживання позивача не може бути доказом того, що позивачка не проживала зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені ч. 3 ст. 1268 ЦК, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. Зазначений висновок тлумачення законодавчих норм викладений у постанові Верховного Суду від 10.01.2019р. у справі №484/747/17. По обставинах спірних правовідносин судом встановлено, заявник разом з матір проживали у будинку [ADDRESS] , де вони разом проживали на момент смерті останньої. Всі учасники справи, беззаперечно підтвердили спільне проживання та постійну участь заявника у веденні спільного господарства з померлою. Що також підтверджується актом депутата від 23 травня 2024 р. складеним депутатом Ясківської сільської ради, довідкою Ясківської сільської ради від 27 травня 2024 року за № 05-13/391, відповідно до яких [PERSON] з 2010 року по день смерті проживала разом зі своєю донькою - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Зазначені обставини підтверджуються і обставинами життя померлої, яка за своїм віком та станом здоров`я потребувала стороннього догляду. Таким чином, враховуючи обставини місця проживання заявника та померлої [PERSON] , а також наявність кровного родинного зв`язку між ними, суд приходить до висновку про об`єктивну доведеність факту спільного постійного проживання таких осіб разом в одному помешканні на момент смерті [PERSON] . Отже, системний аналіз змісту досліджених судом документів та встановлених обставин справи свідчить, що твердження заявника про те, що вона фактично прийняла спадщину після смерті матері, оскільки на момент смерті проживав разом з нею, є достатньою мірою обґрунтованими. При цьому, беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини і громадянина, суд оцінює докази згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», оскільки «таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів» (справа «Бочаров проти України» рішення від 17 березня 2011 року, заява № 21037/05, §45; «Федорченко та Лозенко проти України», рішення від 20 вересня 2012 року, заява № 387/03, §53). Тож суд вважає доведеним існування та правомірність факту проживання [PERSON] станом на день смерті [PERSON] в одному помешканні, а тому з метою усунення перешкод у реалізації заявником його права на спадкування суд доходить висновку про можливість задоволення заявлених вимог. Таким чином, факт проживання заявника разом з померлою [PERSON] на момент її смерті у будинку за адресою [ADDRESS] . , - доведений заявником перед судом і у суду не виникає ніяких сумнівів з приводу правомірності заявлених заявником вимог, а задоволення таких вимог сприятиме підтриманню публічного порядку в суспільстві та усуненню оспорюваності законних прав та інтересів заявника, а тому її вимоги підлягають задоволенню. Виходячи з вимог Цивільного кодексу України поняттями "родичі", "родинні стосунки" охоплюється коло осіб, які пов`язані між собою певним ступенем споріднення. Такими особами можуть бути близькі родичі за походженням, зокрема, батьки, діти, баба, дід, прабаба, прадід, внуки, правнуки, брат та сестра (повнорідні і неповнорідні), двоюрідні брати та сестри, тітка, дядько, племінниця, племінник. Усиновлений та усиновлювач прирівнюються до родичів за походженням. У відповідності до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року за № 5 «Про судову практику про справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. За таких обставин, суд дійшов висновку, що зазначені недоліки не дають заявнику у повній мірі розпоряджатися своїми правами та порушують його інтереси, підтвердження такого факту необхідне заявникові для реалізації в органах, що вчиняють нотаріальні дії, спадкових прав, заява [PERSON] , є підставною, а тому таку слід задовольнити та встановити факт родинних відносин. Згідно ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Outcome: approved