Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-27 00:00:00

позивачка [PERSON] звернулась до Золочівського районного суду Львівської області з указаним вище позовом до відповідачки [PERSON] , в якому просила: визнати недійсним договір позики від 01.08.2022 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] . Крім того, в порядку застосування наслідків недійсності правочину просила стягнути з відповідачки [PERSON] на користь позивачки [PERSON] грошові кошти в розмірі 51082,18 доларів США. В обгрунтування заявлених вимог позивачка покликалася на те, що з 11 грудня 2015 року вона є дружиною позичальника [PERSON] , який помер [INFO] . Після смерті чоловіка позивачка знайшла в його документах розписку від 01.08.2022, з якої довідалася про вищевказану розписку відповідачки [PERSON] , якій чоловік позичив спірну суму грошових коштів. При цьому, шлюбний договір між нею та покійним чоловіком не укладався, а поділ майна подружжя не здійснювався. Оскільки вказані кошти є спільною сумісною власністю подружжя, згоди на передачу якої в позику відповідачці, позивачка не надавала та не знала про вказаний факт, а тому вважає його таким, який слід визнати недійсним у судовому порядку з поверненням позивачці грошових коштів в порядку застосування наслідків недійсності даного правочину. Відтак, позивачка просила заявлені позовні вимоги задовольнити. Ухвалою Золочівського районного суду Львівської області від 29.11.2023 року вказана цивільна справа передана за підсудністю на розгляд Буського районного суду Львівської області, який ухвалою від 26.12.2023 року, після отримання інформації про зареєстроване місце проживання відповідачки, яка не є підприємцем, вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі з призначенням підготовчого судового засідання. Ухвалою Буського районного суду Львівської області від 10.05.2024 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідачки [PERSON] та її представника - адвоката Кушпети І.В. про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі. Ухвалою суду від 14.06.2024 року закрито підготовче провадження у цій справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Відповідачка [PERSON] направила до суду відзив на позовну заяву від 09.01.2024 (вх. №112/24 від 09.01.2024), у якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки не погоджується із доводами позовної заяви, вважаючи їх надуманити та безпідставними через неперебування позивачки [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах із [PERSON] , який двоюрідним дядьком відповідачки [PERSON] , із яким у неї були приязні родинні відносини, він часто у неї гостював та ніколи не повідомляв про наявність у нього дружини [PERSON] , про яку ні відповідачка, ні інші його родичі про неї нічого не знали та ніколи її не бачили. Єдине він повідомляв, що у період 2014 2015 років дядько [PERSON] на прохання свого друга [PERSON] допоміг його племінниці, яка проживала в м. Краматорську, де після оголошення АТО вона втекла, а тому в дотримання вищевказаної обіцянки другу та зважаючи на те, що вона однакового віку з його дітьми, [PERSON] у 2015 році поїхав із позивачкою [PERSON] на територію російської федерації, де він знайшов їй роботу та поселив у своїй там квартирі. При цьому, відносини [PERSON] із дядьком [PERSON] були формальними; щоби позивачку не видворили з території російської федерації, оскільки вона, як іноземець, не могла там перебувати більше трьох місяців, було зареєстровано цей фіктивний шлюб, який давав позивачці законні підстави для легального перебування там. У 2016 році [PERSON] виїхала в Україну та більше в росію не поверталася, в той час, коли дядько [PERSON] постійно проживав на території російської федерації та зрідка приїжджав до України. Від [PERSON] (троюрідний брат відповідачки та син [PERSON] ) довідалась, що дядько [PERSON] ще за час свого життя вважав даний шлюб із позивачкою [PERSON] фіктичним, який за власним волевиявленням звернувся до суду із позовною заявою про розірвання цього шлюбу, який юридично у 2020 році на підставі рішення Нижньовартовського судового району міста окружного значення Нижньовартовська Ханти-Мансійського автономного округу Югри російської федерації від 28.01.2020 року розірвано та шлюб вважається припиненим із 03 березня 2020 року згідно Свідоцтва про розірвання шлюбу від 02.07.2020, яке повторно видане за №68 від 12.12.2022. Дядько [PERSON] помер [INFO] , єдиними спадкоємцями якого є його діти: дочка [PERSON] (подала заяву про прийняття спадщини) та син [PERSON] (на спадщину не претендує). Натомість, про позивачку [PERSON] відповідачка довідалась, коли подала в інтересах дочки [PERSON] заяву про прийняття спадщини після смерті її батька в нотаріуса Л. Бойко, де таку ж заяву про вступ у спадщину також подала позивачка, зазначивши про себе, як єдину його спадкоємицю, будучи на день його смерті чужою для нього особою, оскільки ні фактично, ні юридичною такою не була. Також останній час перед своєю смертю [PERSON] перебував зі своїми сестрами та родичами, швидку йому викликав чоловік відповідачки та перебував із ним у лікарні, а також організував його похорон. Натомість, позивачки [PERSON] з померлим не було (ні тоді, коли він приїхав до України, ні в момент його перебування тут, ні в час перебування його в лікарні та на похоронах). Отже, як вважає відповідачка, що позивачка [PERSON] приховала факт, що в період із 03.03.2020 року по день його смерті ( [INFO] ) вона не перебувала із ним у шлюбі та не була його дружиною ні фактично, ні юридично. Тому набуте дядьком [PERSON] майно у вищевказаний період не може вважатися спільною сумісною власністю подружжя, а тому [PERSON] не є належним позивачем, оскільки її права жодним чином не порушені, що згідно усталеної судової практики Верховного Суду є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. За таких обставин позивачка просила: визнати [PERSON] неналежним позивачем із правом вимоги; відмовити в задоволенні заявлених позовних вимог з причин їх безпідставності; стягнути із позивачки на користь відповідачки понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3000 грн. та додаткові витрати такого ж характеру в розмірі по 2000 грн. за кожне судове засідання. Позивачка [PERSON] , скориставшись своїм процесуальним правом на подання відповіді на відзив у порядку статті 179 ЦПК України, надіслала до суду таку відповідь від 17.01.2024 (вх. №377 від 24.01.2024), де, заперечуючи проти вищевказаного відзиву на позовну заяву, покликається на те, що відповідачка [PERSON] , навівши рішення Нижньовартовського судового району міста окружного значення Нижньовартовська Ханти-Мансійського автономного округу Югри російської федерації від 28.01.2020 року про розірвання шлюбу, однак замовчує факт скасування вищевказаного судового рішення згідно Апеляційного визначення у справі №11-234/2003 від 11.08.2023. Крім того, згідно постанови Львівського апеляційного суду від 06.11.2023 року в справі №466/5733/23 визначено, що [PERSON] не потрібно було звертатися із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення з огляду на оригінал свідоцтва про укладення шлюбу від 11.12.2015 року, який повинен прийматися на території України під час воєнного стану та впродовж шести місяців після його припинення чи скасування без спеціального посвідчення. Таким чином, позивачка вважає себе законною дружиною померлого [PERSON] ; доводи відповідачки вважає викривленими та неправдивими; звертає увагу на те, що відповідачка не заперечує факт відсутності згоди позивачки на укладення спірного договору позики, а посилання відповідачки на спадкові правовідносини не має жодного стосуну до цієї справи. Також щодо покликання відповідачки на стягнення судових витрат зазначає про відсутність у справі документів на їх підтвердження. Відтак, позивачка просила задоволити свої позовні вимоги у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] не скористалась своїм процесуальним правом на подання заперечень у порядку статті 180 ЦПК України, надіславши до суду письмові пояснення у справі від 02.10.2024 (вх. №6179 від 02.10.2024), у якому покликається на доводи, які є аналогічними раніше поданому відзиву на позовну заяву. Зокрема, просила визнати [PERSON] такою, що є неналежним позивачем із правом вимоги та відмовити в задоволенні заявлених нею позовних вимог у повному обсязі з причин їх безпідставності, оскільки [PERSON] станом на 01.08.2022 не була ні юридично, ні фактично дружиною [PERSON] , приховуючи факти про відсутність шлюбних відносин у період із 03.03.2020 року по 15.11.2022 року, а тому є неналежним позивачем через те, що жодних її прав порушено не було, що згідно усталеної судової практики Верховного Суду є самостійною підставою для відмови в позові. Крім того, відповідачка покликається на передані їй сином померлого дядька [PERSON] документи (свідоцтва про розірвання шлюбу, довідка з реєстру про укладення шлюбу), які підтверджують, що шлюбні відносини мають правовий статус «шлюб розірваний», вказаний шлюб офіційно розірваний із 02.02.2020 року, а позивачка [PERSON] та померлий [PERSON] із 03.03.2020 року по даний час не являються чоловіком і жінкою. Також звертає увагу на те, що позивачка [PERSON] , подаючи заяву про отримання статусу ВПО 27 квітня 2022 року не вказувала про перебування її у шлюбіз [PERSON] чи іншою особою, як і не надавала будь-яких документів про перебування її у шлюбі. Що стосується долученого позивачкою Апеляційного визначення у справі №11-234/2003 від 11.08.2023, то таке носить сумнівний характер та не відповідає вимогам Постанови КМУ №107 від 04.02.2023, якою передбачено, що під час дії воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення чи скасування документи до війни приймалися без спеціального посвідчення, одна після 24.02.2022 року такі документи потребують спеціального посвідчення, тобто апостиля. Натомість, вищевказаний документ (Апеляційне визначення) містить лише апостиль на підтвердження виключно підпису щодо перекладу цього документа, без засвідчення достовірності самого ж документу. Також відповідачка звертає увагу на те, що на момент видачі померлим [PERSON] спірної розписки (01.08.2022) шлюб із позивачкою був розірваний, а на момент скасування судового рішення, тобто видачі Апеляційного визначення від 11.08.2023 року [PERSON] вже помер ( [INFO] ), а в цьому рішенні зазначено, що сторони в судове засідання не з`явилися, хоча дядько вже був померлий, а тому згідно російського законодавство провадження в такій справі припиняється та правонаступництво не допускається. Також незрозуміло, яким чином [PERSON] під час війни подавала апеляційну скаргу 22.05.2023 року. Крім того, згідно прецедентної практики ЄСПЛ та ОП КЦС ВС в справі №2-4744/11 від 14.02.2022 року зроблено висновок про неможливість скасування заочного судового рішення про розірвання шлюбу без наміру поновити сімейні відносини, тим більше, якщо минув значний проміжок часу після смерті позивача. Крім того, відповідачка звертає увагу на невірне трактування позивачкою постанови Львівського апеляційного суду від 06.11.2023 року в справі №466/5733/23, оскільки на момент подачі позивачкою заяви про встановлення факту перебування у шлюбних відносинах до Шевченківського районного суду м. Львова спір через смерть [PERSON] підлягав вирішенню в порядку позовного, а не окремого провадження, зважаючи на те, що [PERSON] було відомо про факт розірвання шлюбу та наявність спірних відносин зі спадкодавицею померлого дочкою [PERSON] , права якої були б порушені в порядку такого окремого провадження. Також із позовної заяви дядька [PERSON] вбачається, що ще при його житті з січня 2018 року з [PERSON] він не проживає, шлюбні стосунки припинені та не мав спільного господарства, як і вважав неможливим їх відновлення. Відтак, відповідачка вважає, що все майно, яке набуте в період із 03.03.2020 року по день смерті [PERSON] ( [INFO] ) не могло бути спільною сумісною власністю з позивачкою [PERSON] , оскільки шлюб між ними був припинений, факт перебування їх у шлюбних відносинах у той період не встановлено, а тому дядько не мав обов`язку запитувати у [PERSON] щодо розпорядження своїм майном, оскільки вона була для нього чужою людиною. Відтак, відповідачка просила визнати [PERSON] неналежним позивачем та відмовити в задоволенні позовних вимог з причин їх безпідставності, а також стягнути із позивачки на користь відповідачки понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6000 грн. та додаткові витрати такого ж характеру в розмірі по 2000 грн. за кожне судове засідання. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, а її представник адвокат Остапів Р.Ю. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просила їх задовольнити, виходячи із мотивів позовної заяви та відповіді на відзив. Крім того, представник позивачки звернув увагу на те, що з 11.12.2015 року його довірителька [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] до моменту його смерті ( [INFO] ), однак його довірителька не надавала письмової згоди на укладення договору позики грошових коштів на користь відповідачки [PERSON] згідно письмової розписки від 01.08.2022, що є підставою для недійсності такого правочину з відповідними правовими наслідками, а тому просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. При цьому, представник позивачки звернув увагу на те, що перебування його довірительки у щлюбі з померлим позикодавцем підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу та судовими рішеннями. Судове рішення про розірвання шлюбу позивачка оскаржила тоді, коли дізналася про це. Однак, із позовом про встановлення факту шлюбних відносин вона не зверталася. Відповідачка [PERSON] та її представник адвокат Кушпета І.В. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечили повністю та просили у їх задоволенні відмовити, виходячи із мотивів відзиву на позовну заяву та письмових пояснень по справі. Зокрема, відповідачка зазначила про те, що позикодавець [PERSON] був її рідним дядьком, часто в них бував і гостював, у неї з ним були приязні родинні відносини. Спірну суму грошових коштів дядько передав їй на зберігання у три епізоди, вони його доглядали та похоронили. [PERSON] за життя не вважав [PERSON] своєю дружиною, він маючи громадянство рф та України, постійно проживав на території російської федерації та мав там свій бізнес, у той час, коли позивачка [PERSON] проживала в Україні. У 2018 році [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою про розлучення, де зазначив про те, що з січня 2018 року вони спільно не проживали. Син [PERSON] , який має громадянство рф та постійно там проживає передав відповідачці два належно апосильованих свідоцтва про розірвання шлюбу між її дядьком і позивачкою, які підтверджують про неперебування їх у шлюбі з 03.03.2020 року по даний час. Крім того, представник відповідачки звернула увагу на те, що [PERSON] є неналежним позивачем у цій справі, оскільки її шлюб із дядьком відповідачки від 11.12.2015 року був фіктивним, який на території російської федерації розірваний 03.03.2020 року та поновлений не був, як нічого їм не перешкоджало укласти шлюб в Україні. Позивачка повернулась в Україну 2016-2017 роках, а дядько [PERSON] залишився постійно проживати на території рф. Надані представником позивачки документи з рф не були апостильовані, а лише засвідчувалися підписи перекладача. При зверненні позивачки [PERSON] з апеляційною скаргою у травні 2023 року на рішення суду в рф, остання приховала факт смерті [PERSON] від 15.11.2022 року, що є підставою для закриття провадження у справі, якби вона долучила свідоцтво про його смерть. 23.05.2023 року [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Львова із заявою про встановлення факту перебування у шлюбі, знаючи про те, що їх шлюб в російській федерації був розірваний ще з 2020 року. Однак із позовом про встановлення факту шлюбних відносин вона не зверталася. Відтак, на думку представниці відповідачки, позивачка [PERSON] не була дружиною [PERSON] на момент видачі спірної позики грошових коштів (01.08.2022), а тому вона не є належним позивачем у цій справі, а натомість єдиним належним позивачем у цій ситуації може бути виключно дочка померлого [PERSON] , як єдина спадкоємиця його майна. За таких обставин, представник відповідачки вважає доводи позовної заяви надуманими та необгрунтованими, а відтак просить у задоволенні позову відмовити повністю за його безпідставністю. Крім того, адвокат Кушпета І.В. просила стягнути із позивачки на користь відповідачки усі понесені нею судові витрати, включно з витратами на професійну правничу допомогу, документальне підтвердження яких буде подано до суду не пізніше п`яти днів після ухвалення судового рішення (ч. 8 ст. 141 ЦПК України). Заслухавши доводи представника позивачки на підтримання позовних вимог та заперечення проти них відповідачки та її представника, дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю, виходячи із таких мотивів. Згідно статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно частини\~першої та\~другої статті\~89\~ЦПК України\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами п`ятою\~ сьомою\~статті 81\~цього Кодексу\~передбачено,\~що докази\~подаються сторонами\~та іншими\~учасниками справи. Доказування\~не може\~ґрунтуватися на\~припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 11 грудня 2015 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, виданого управлінням РАЦС адміністрації міста Нижньовартовська Ханти-Мансійського автономного округу Югри російської федерації від 11.12.2015, актовий запис №1879. 03 березня 2020 року вказаний шлюб між позивачкою [PERSON] та [PERSON] розірвано на підставі рішення мирового судді від 28.01.2020, судової дільниці №7 Нижньовартовського судового району міста окружного значення Нижньовартовська Ханти-Мансійського автономного округу Югри, про що слідує зі свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого 97750046 органом РАЦС Москви №46 (Багатофункціональний центр надання державних послуг району Можайських) від 21.03.2024, актовий запис про розірвання шлюбу від 02.07.2020 року за №130209860008800457006, яке (свідоцтво про розірвання шлюбу) належним чином апостильовано у відповідності до Гаазької конвенції від 5 жовтня 1961 року. 01 серпня 2022 року [PERSON] позичив відповідачці [PERSON] грошові кошти в сумі 51082,18 доларів США строком на п`ять років, які відповідачка зобов`язалася повернути у термін до 01.08.2027 року, про що вбачається із долученої до позовної заяви копії розписки [PERSON] від 01.08.2022. [PERSON] помер [INFO] в місті Буську Золочівського району Львівської області, про що вбачається із свідоцтва про його смерть серії [NUMBER] від 08.12.2022. Крім того, вищевказані фактичні обставини підтверджуються наявними у матеріалах справи письмовими доказами та не оспорюються сторонами (їх представниками), а тому в силу вимог частини першої статті 82 ЦПК України вказані обставини не підлягають доказуванню, оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Статтею 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до\~статті 1046\~ЦК України\~за договором\~позики одна\~сторона (позикодавець)\~передає у\~власність другій\~стороні (позичальникові)\~грошові кошти\~або інші\~речі,\~визначені родовими\~ознаками,\~а позичальник\~зобов`язується\~повернути позикодавцеві\~таку ж\~суму грошових\~коштів (суму\~позики)\~або таку\~ж кількість\~речей того\~ж роду\~та такої\~ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України). За змістом статей 525, 611, 612, 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно частини першої статті 65 СК України дружина,\~чоловік розпоряджаються\~майном,\~що є\~об`єктом\~права спільної\~сумісної власності\~подружжя,\~за взаємною\~згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (ч. 2, ч. 3 ст. 65 СК України). Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена (ч. 1, ч. 2 ст. 369 ЦК України). Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним зі співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника в разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Наведене узгоджуються із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17, у якому Верховний Суд відійшов від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року в справі №6-1622цс15, від 27 січня 2016 року в справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року в справі №6-533цс16, у яких Верховний Суд України дійшов висновку про те, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Згідно частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України). Згідно частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. У постанові\~Великої Палати\~Верховного Суду\~від 14\~листопада 2018\~року у\~справі №2-383/2010\~зроблено висновок,\~що стаття\~204\~ЦК України\~закріплює презумпцію\~правомірності правочину.\~Ця презумпція\~означає,\~що вчинений\~правочин вважається\~правомірним,\~тобто таким,\~що породжує,\~змінює або\~припиняє цивільні\~права й\~обов`язки,\~доки ця\~презумпція не\~буде спростована,\~зокрема,\~на підставі\~рішення суду,\~яке набрало\~законної сили.\~У разі\~неспростування презумпції\~правомірності договору\~всі права,\~набуті сторонами\~правочину за\~ним,\~повинні безперешкодно\~здійснюватися,\~а обов`язки,\~що виникли\~внаслідок укладення\~договору,\~підлягають виконанню. Подібний правовий висновок викладений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 01 листопада 2023 року в справі №409/479/17. Крім того, відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року в справі №916/2813/18, - укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року в справі №523/14489/15-ц. Крім того, відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2018 року в справі №753/6630/16-ц, де Суд виснував про те, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той із подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той із подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Разом із тим, як вбачається із матеріалів справи та не заперечується сторонами, що позивачка [PERSON] та позикодавець за спірною розпискою від 01.08.2022 року [PERSON] у зареєстрованому шлюбі на цей момент не перебували, зважаючи на його розірвання, починаючи від 03.03.2020 року, що було скасовано вже після смерті останнього ( [INFO] ) згідно наданого позивачкою Апеляційного визначення від 11.08.2023 року. Відтак,\~суд вважає\~також релевантним\~до спірних\~правовідносин правовий\~висновок,\~який викладений\~у постанові\~Верховного Суду\~в складі\~колегії суддів\~Другої судової\~палати Касаційного\~цивільного суду\~від 25\~вересня 2019\~року в\~справі №638/16797/15-ц,\~де Суд\~виснував,\~що згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі. Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. З аналізу норм ст. 3, ст. 203, ст. 369 ЦК України та ст. 65, ст. 74 СК України у їх взаємозв`язку можна дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Звертаючись до суду з позовом, позивачка посилалась на те, що оскаржувані правочини є недійсними, оскільки вона, як дружина, своєї згоди на їх укладення не давала. Відповідач у судах першої та апеляційної інстанції позовні вимоги її визнав. Судом апеляційної інстанції встановлено, що на момент укладення спірних договорів позики сторони у зареєстрованому шлюбі не перебували, а факт їх проживання як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2004 року по 17 листопада 2011 року включно встановлено лише рішенням суду від 01 квітня 2013 року. Скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог, так як відсутність письмової згоди дружини на укладення позикодавцем спірних договорів не може бути підставою для визнання їх недійсними. При цьому, суд вважає помилковим покликання представника позивачки, як на підставу доведення позовних вимог, зокрема, на Апеляційне визначення у справі №11-234/2003 від 11.08.2023, яким скасовано рішення Нижньовартовського судового району міста окружного значення Нижньовартовська Ханти-Мансійського автономного округу Югри російської федерації від 28.01.2020 року про розірвання шлюбу між позикодавцем [PERSON] та позивачкою [PERSON] , оскільки [PERSON] помер [INFO] , що згідно п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України було підставою для закриття провадження у справі, якщо би позивачка [PERSON] у своїй апеляційній скарзі повідомила би суд про вказаний факт (суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи, яка була однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва). Відтак, суд вважає підставними заперечення відповідачки [PERSON] в цій частині, зокрема, де відповідачка звертала увагу суду на те, що на момент видачі померлим [PERSON] спірної розписки (01.08.2022) шлюб із позивачкою був розірваний, а на момент скасування судового рішення, тобто під час видачі Апеляційного визначення від 11.08.2023 року [PERSON] вже помер ( [INFO] ), а в цьому рішенні зазначено, що сторони в судове засідання не з`явилися, хоча дядько вже був померлий, а тому згідно російського законодавства провадження в такій справі припиняється та правонаступництво не допускається. Крім того, на думку суду, видаються також слушними та обгрунтованими доводи відповідачки щодо неприйняття до уваги наданого позивачкою вищевказаного Апеляційного визначення у справі №11-234/2003 від 11.08.2023, ухваленого через дев`ять місяців після смерті позикодавця [PERSON] , із огляду на висновок Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладений у її постанові від 14 лютого 2022 року в справі №2-4744/11, де згідно частини другої статті 416 ЦПК України містяться висновки про застосування норми права. Зокрема, ОП ККС ВС виснувала, що задоволення заяви про перегляд заочного рішення та його скасування, закриття провадження у справі через значний проміжок часу й після смерті сторони у спорі, де неможливе правонаступництво, без наміру відновлення сімейних відносин в силу смерті однієї із сторін, не може вважатися виправданим при обставинах, що істотно змінились з часу ухвалення відповідного рішення (одруження позивача з іншої жінкою, народження дитини в іншому шлюбі та смерть позивача). Задоволення заяви про перегляд заочного рішення та його скасування, з подальшим закриттям провадження у справі через значний проміжок часу й після смерті сторони у спорі, де неможливе правонаступництво, без наміру відновлення сімейних відносин в силу смерті однієї із сторін, при обставинах, що істотно змінились з часу ухвалення відповідного рішення (одруження позивача з іншою жінкою, народження дитини в іншому шлюбі та смерть позивача) не відповідатиме вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду та принципу юридичної визначеності. Не повідомлення про дату судового засідання у даному випадку не можуть бути підставою для скасування такого заочного рішення та закриття провадження у справі у зв`язку зі смертю сторони у спорі про розірвання шлюбу. За умови, що сторона знає про смерть іншої сторони у справі, де правонаступництво є неможливим, як і відновлення сімейних відносин, поведінка сторони, яка заявила після спливу значного проміжку часу про перегляд заочного рішення з формальних підстав, є зловживанням процесуальними правами. Також суд вважає слушними зауваження представника відповідачки на спростування факту перебування позивачки [PERSON] у шлюбі з [PERSON] , зокрема про те, що позивачка з метою отримання статусу внутрішньо переміщеної особи подала заяву №1308-5001407465 від 27.04.2022 року про взяття її на облік ВПО у м. Львові не вказувала про перебування її у шлюбі з [PERSON] , про що об`єктивно вбачається із матеріалів справи (а.с. 121-123). При цьому, як на обгрунтування заявлених вимог позивачка у позовній заяві, відповіді на відзив та її представник в судовому засіданні покликалися на постанову Львівського апеляційного суду від 06.11.2023 року в справі №466/5733/23, за якою [PERSON] вважає себе законною дружиною померлого [PERSON] та вказує, що цією постановою суду визначено, що їй не потрібно було звертатися із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення з огляду на оригінал свідоцтва про укладення шлюбу від 11.12.2015 року, який повинен прийматися на території України під час воєнного стану та впродовж шести місяців після його припинення чи скасування без спеціального посвідчення. Однак, суд вважає такі доводи позивачки та її представника помилковими, оскільки вищевказаною постановою Львівського апеляційного суду від 06.11.2023 року скасовано рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 26 червня 2023 року, яким було встановлено факт перебування позивачки [PERSON] у шлюбі з [PERSON] , а заяву [PERSON] про встановлення факту її перебування ушлюбі з [PERSON] із 11.12.2015 року до моменту його смерті [INFO] було залишено без розгляду. При цьому, апеляційним судом роз`яснено позивачці [PERSON] її право на подання у зв`язку із цим позову на загальних підставах. Проте, як встановлено судом та визнано представником позивачки в судовому засіданні, що із таким позовом [PERSON] до суду не зверталася. Крім того, суд вважає помилковими вищевказані доводи позивачки та її представника з огляду також і на те, що постановою Львівського апеляційного суду від 06.11.2023 року в справі №466/5733/23 лише підтверджується чинність свідоцтва про укладення шлюбу від 11.12.2015 року, тобто самого документу, яким підтверджено факт перебування позивачки [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , починаючи з 11.12.2015 року, чого ніким із учасників справи не заперечується. Натомість, вказаним судовим рішенням не спростовано факт розірвання між ними шлюбу в січні 2020 року та припинення такого шлюбу з 03.03.2020 року, про що вбачається із досліджених у судовому засіданні документів із реєстрів російської федерації, чого позивачкою та її представником спростовано не було. Більше того, апеляційним судом і згаданій постанові роз`яснено позивачці її право на подання позову на загальних підставах, чим вона досі не скористалася. Також позивачкою та її представником не доведено, що померлий [PERSON] уклав оспорюваний позивачкою договір позики про передачу грошових коштів відповідачці [PERSON] , діючи недобросовісно, а остання знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності. Натомість, позивачка та її представник покликались лише на відсутність письмової згоди останньої на укладення позикодавцем спірного договору, що не може бути підставою для визнання його недійсним. Оскільки, як вже згадувалось вище, що згідно усталеної практики Верховного Суду сама по собі відсутність згоди на укладення дружиною договору позики не може бути підставою для визнання недійсним договору щодо розпорядження спільним майном, укладеного одним із подружжя без згоди іншого подружжя, крім випадку, якщо суд встановить, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно. Зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя, чого позивачкою та її представником не доведено. Подібний правовий висновок, зокрема, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року в справі №523/14489/15-ц. Інші доводи позивачки та її представника суд вважає формальними і такими, що не доводять заявлених позовних вимог, оскільки не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та спростовуються дослідженими судом доказами. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язуєсуди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» від 10.02.2010). Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України» від 18.07.2006). У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відтак, суд приходить до переконання про те, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю за їх недоведеністю. Крім того,\~у відповідності до вимог пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються на\~позивачку,\~ураховуючи відмову\~в задоволенні позову. Також до закінчення судових дебатів представник відповідачки [PERSON] адвокат Кушпета І.В. заявила клопотання про вирішення питання щодо відшкодування понесених відповідачкою судових витрат після ухвалення рішення по суті позову, про що ними буде подана окрема заява, а тому з урахуванням наведеного та положень статті 246 ЦПК України суд вважає доцільним призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати, роз`яснивши стороні відповідача, що докази розміру витрат, які відповідачка сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи можуть бути подані до суду протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду (ч. 8 ст. 141 ЦПК України). Ураховуючи викладене,\~та

Outcome: dismissed