Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-02 00:00:00

Представник [PERSON] - Підлуський В.Д. звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить скасувати рішення виконавчого комітету Боднарівської сільської ради №27 від 25.08.1999 «Про внесення змін в рішення виконкому № 41 від 23.11.1989р. «Про затвердження списків для оформлення права власності на житлові будинки, які належать окремим громадянам, або колгоспним дворам по селі Боднарів» в частині додатку №1 «п.545» та п. 545а» та розпорядження Калуської районної державної адміністрації Івано-Франківської області №384 від 19.10.1999, «Про внесення змін в рішення виконкому Калуської Ради народних депутатів від 14.02.1990 №17.» «Про оформлення права власності на житлові будинки що належать окремим громадянам в селах: Боднарів, Вістова, Верхня, Кропивник, Сивка-Калуська, Кадобна» в частині пунктів 545 і 545а, а також стягнути понесені судові витрати по справі. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] у січні 2022 подала позов до Калуського міськрайонного суду про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом і державної реєстрації права власності недійсними та визнання права власності на спадкове майно. У липні 2022 позивачу та його представнику стало відомо про заочне рішення Калуського міськрайонного суду від 18.07.2022р. у справі № 345/316/22. Згідно заяви адвоката в інтересах [PERSON] про перегляд заочного рішення від 18.07.2022, заочне рішення було скасовано та справу призначено до розгляду. Калуський міськрайонний суд розглянув цивільну справу і прийняв рішення від 22.02.2023р. З прийнятим рішенням [PERSON] та його представник були не згідні і подали апеляційну скаргу. Під час розгляду апеляційної скарги відповідачем були надані суду оригінали оскаржуваних рішень, з якими сторона апелянта (позивача) ознайомилась в судовому засіданні апеляційного суду. В судовому засіданні Івано-Франківського апеляційного суду сторони ознайомились з оригіналами рішення № 27 Виконавчого комітету Боднарівської сільської ради від 25.08.1999 про внесення змін в рішення виконкому Боднарівської сільської ради №41 від 23.11.1989 та Розпорядження Калуської РДА № 384 від 19.10. 1999р. про які позивачу не було відомо про їх прийняття. Особисто позивачу було відомо, що власником цілого будинковолодіння за адресою [ADDRESS] є [PERSON] згідно Свідоцтва від 10.03.1990р. яка померла [INFO] і залишила письмовий заповіт від 15.04.1998р. на позивача [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. Виконком Калуської районної ради народних депутатів прийняв рішення №17 від 14.02.1990р. на підставі цього ж рішення було видано 10.03.1990р. на прізвище [PERSON] свідоцтво на право особистої власності на цілий жилий будинок [ADDRESS] . Таке Свідоцтво зареєстровано в Івано-Франківському обласному бюро технічної інвентаризації. Позивач вважає, що Розпорядження Калуської РДА від 19.10.1999р. є протизаконним і неправомірним, оскільки є прямим втручанням та порушенням права власності, яке законно набуто та зареєстровано, а також внесення змін до рішень районної ради не входить в компетенцію РДА як відповідача по справі. Відповідач в особі Калуської РДА має тільки право приймати розпорядження щодо приватизації майна комунальної власності, а не приватної власності і не має права вносити зміни в рішення колегіального органу (виконавчого комітету Калуської районної ради народних депутатів). Після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] спадкоємцю за заповітом [PERSON] [INFO] видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом 22.09.2020р. за реєстровим №741, оскільки вже було видане свідоцтво на право особистої власності на цілий жилий будинок з господарськими будівлями і спорудами, яке видане 10.03.1990р. Боднарівською сільською радою на підставі рішення № 17 виконкому Калуської районної ради від 14.02.1990р. Вищезазначене рішення № 17 виконкому Калуської районної ради від 14.02.1990р. не скасоване і не має підстав його визнавати недійсним, оскільки вже пройшло більше як 30 років, і про дане рішення сторони у справі знали і їм було відомо. Позивач вважає, що Калуська районна державна адміністрація будучи правонаступником прав та обов`язків виконавчого комітету Калуської районної ради народних депутатів, вносячи 19.10.1999р. відповідні зміни до рішення виконкому Калуської ради народних депутатів від 14.02.1990р. №17 діяла не в межах наданих повноважень та всупереч норм Конституції України. Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 20.01.2024 відкрито спрощене позовне провадження без виклику учасників справи, запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії ухвали подати відзив на позов з доказами на підтвердження обставин, що підтверджують заперечення проти позову. 05.02.2025 від представника відповідача поступив відзив на позов, у якому зазначено, що відповідач не погоджується із твердження позивача. Вказує, що розпорядження районної державної адміністрації від 19.10.1999 року №384 «Про внесення змін в рішення Калуської районної ради народних депутатів від 14.02.1990 року №17» прийнято в межах наданих повноважень та на підставі поданих документів. Первинним правовстановлюючим документом є рішення виконавчого комітету Боднарівської сільської ради від 25.08.1999 року №27 «Про внесення змін в рішення сільвиконкому №41 від 23.11.1989 року «Про розгляд матеріалів для оформлення права власності на житлові будинки громадян села Боднарів». Оскільки рішення виконкому Боднарівської сільської ради від 25.08.1999 року №27 не визнано таким, що втратило чинність, а також у нього не вносилися зміни щодо викладення в іншій редакції пунктів 545 і 545а додатку, то й відсутні підстави для скасування розпорядження райдержадміністрації, визнання його незаконним або неврахування його окремими органами чи посадовими особами. Просили відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи та прийняті судом, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, взявши до уваги відзив на позовну заяву,встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Судом встановлено, що відповідно до копії Рішення виконавчого комітету Боднарівської сільської ради народних депутатів Івано-Франківської області від 23.11.1989 року №41 «Про затвердження списків для оформлення права власності на житлові будинки, які належить окремим громадянам або колгоспним дворам по с. Боднарів» було затверджено списки в кількості 634 будинків та домоволодінь, які розташовані на території Боднарівської сільської ради і належать окремим громадянам або колгоспним дворам на праві власності згідно додатку №1 (а.с.21). Рішенням виконавчого комітету Калуської районної ради народних депутатів Івано-Франківської області від 14.02.1990 року №17 «Про оформлення права власності на житлові будинки, що належать окремим громадянам в селах Боднарів, Вістова, Верхня, Кропивник, Сівка-Калуська, Кадобна» було вирішено, оформити право власності на житлові будинки, які належать окремим громадянам та колгоспним дворам по селах Боднарів на 634 будинковолодіння згідно додатку №1. Згідно вказаного додатку під 545 вказано « [PERSON] , [ADDRESS] » (а.с.17,18-20). Відповідно до копії свідоцтва № [NUMBER] про право особистої власності на жилий будинок від 10.03.1990 року встановлено, що за [PERSON] в цілому було оформлено право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який розташований в [ADDRESS] , таке свідоцтво видано на підставі рішення виконкому Калуської районної Ради народних депутатів №17 від 14.02.1990 року (а.с.22, 22 зв.). Рішенням виконавчого комітету Боднарівської сільської ради від 25.08.1999 року №27 «Про внесення змін в рішення виконкому №41 від 23.11.1989 року «Про розгляд матеріалів для оформлення права власності на житлові будинки громадян села Боднарів», у зв`язку із допущеними помилками, внесено зміни в рішення виконавчого комітету Боднарівської сільської ради від 23.11.1989 року №41 та викладено окремі пункти додатку 1 в новій редакції, а саме: «п.545. [PERSON] , [ADDRESS], 1/2 , робітничий; п. 545 а. [PERSON] , [ADDRESS], 1/2 , робітничий» (а.с.12-14). Розпорядженням Калуської районної державної адміністрації від 19.10.1999 року №384 «Про внесення змін в рішення виконкому Калуської ради народних депутатів від 14.02.1990 року №17» внесено зміни у рішення виконавчого комітету Калуської районної ради народних депутатів від 14.02.1990 року №17 «Про оформлення права власності на житлові будинки, що належать окремим громадянам в селах Боднарів, Вістова, Верхня, Кропивник, Сівка-Калуська, Кадобне», а саме викладено у новій редакції окремі пункти додатку 1 до рішення, в тому числі пункти 545 і 545а: «п.545. [PERSON] , [ADDRESS], 1/2 , робітничий; п. 545 а. [PERSON] , [ADDRESS], 1/2 , робітничий» (а.с.15-16). Згідно витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі №7430773 від 23.11.2006 у Боднарівській сільській раді Калуського району 15.04.1998 було посвідчено заповіт за №41170093 від заповідача [PERSON] (а.с.11). Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне. Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Абзацом 1 статті 144 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. Аналізуючи наведені норми законодавства, суд зазначає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. Відповідно до частин 1, 2 статті 2 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997 за №280/97-В (надалі по тексту, також Закон №280/97-В) місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Стаття 5 Закону №280/97-В встановлює, що до системи місцевого самоврядування відносить ся сільська, селищна, міська рада; сільський, селищний, міський голова; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради та ін. Статтею 51 Закону №280/97-ВР передбачено, що виконавчим органом сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради є виконавчий комітет ради, який утворюється відповідною радою на строк її повноважень. Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 52 Закону №280/97-В виконавчий комітет ради має право змінювати або скасовувати акти підпорядкованих йому відділів, управлінь, інших виконавчих органів ради, а також їх посадових осіб. У відповідності до ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Зі змісту ч.2 ст.144 Конституції України та ч.10 ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів не відповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб в судовому порядку. Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації у справі. У частинах першій та четвертій статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права і обов`язки виникають як із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, так і з інших дій, які за аналогією, породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування. Конституційний суд України у п. 4 рішення від 16.04.09р № 7-рп/2009 у справі № 1-9/2009 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію. Системний аналіз положень Конституції і законів України дає підстави вважати, що за органами місцевого самоврядування законодавцем закріплюється право на зміну та скасування власних рішень. Таке право випливає із конституційного повноваження органів місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов`язковими до виконання на відповідній території, оскільки вони є суб`єктами правотворчості, яка передбачає право формування приписів, їх зміну, доповнення чи скасування. Це узгоджується із правовою позицією Конституційного Суду України, викладеною у Рішенні від 3 жовтня 1997 року № 4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не визначено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше (абзац п`ятий пункту 3 мотивувальної частини вказаного Рішення). У вказаному рішенні також зазначено, що зі змісту частини другої ст. 144 Конституції України та частини десятої ст. 59 Закону вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом загальної юрисдикції, тобто в судовому порядку. Однак, як вважає Конституційний Суд України, це не позбавляє орган місцевого самоврядування права за власною ініціативою або ініціативою інших заінтересованих осіб змінити чи скасувати прийнятий ним правовий акт (у тому числі і з мотивів невідповідності Конституції чи законам України). Рішенням виконавчого комітету Боднарівської сільської ради від 25.08.1999 року №27 «Про внесення змін в рішення виконкому №41 від 23.11.1989 року «Про розгляд матеріалів для оформлення права власності на житлові будинки громадян села Боднарів», у зв`язку із допущеними цілої низки помилок у прізвищах, іменах по батькові власників будинковолодінь, було вирішено внести зміни до рішення виконавчого комітету Боднарівської сільської ради від 23.11.1989 року №41 та викласти окремі пункти додатку 1 в новій редакції, у тому числі: «п.545. [PERSON] , [ADDRESS], 1/2 , робітничий; п. 545 а. [PERSON] , [ADDRESS], 1/2 , робітничий». Виходячи з викладеного, суд констатує, що Рішення виконавчого комітету Боднарівської сільської ради від 25.08.1999 року №27 «Про внесення змін в рішення виконкому №41 від 23.11.1989 року прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», в зв`язку з чим судом не встановлено підстав для визнання його протиправним та скасування в частині додатку №1 «п.545» та п. 545а». Що стосується Розпорядження Калуської районної державної адміністрації від 19.10.1999 року №384 «Про внесення змін в рішення виконкому Калуської ради народних депутатів від 14.02.1990 року №17», яким внесено зміни у рішення виконавчого комітету Калуської районної ради народних депутатів від 14.02.1990 року №17 «Про оформлення права власності на житлові будинки, що належать окремим громадянам в селах Боднарів, Вістова, Верхня, Кропивник, Сівка-Калуська, Кадобне», в частині викладення у новій редакції окремих пунктів додатку 1 до рішення, суд враховує, що підставою для прийняття РДА зазначеного розпорядження було вищевказане рішення виконавчого комітету Боднарівської сільської ради від 25.08.1999 року №27 «Про внесення змін в рішення виконкому №41 від 23.11.1989 року «Про розгляд матеріалів для оформлення права власності на житлові будинки громадян села Боднарів». Відповідно до указу Президента України від 14.04.1992 року №252/92 «Про Положення про місцеву державну адміністрацію» (Указ втратив чинність, крім статей 2 і 3 на підставі Указу Президента N 70/99 від 27.01.99) представникам Президента України утворити на базі виконавчих комітетів відповідних Рад народних депутатів, їх відділів, управлінь та інших структурних підрозділів державні адміністрації областей, міст Києва і Севастополя, районів, районів міста Києва та припинити у зв`язку з цим діяльність виконавчих комітетів. Відповідно до п.3 зазначеного Указу установлено, що місцева державна адміністрація є правонаступником виконавчих комітетів відповідних Рад народних депутатів щодо прийнятих ними рішень, узятих зобов`язань та покладених на них законодавством обов`язків у тій їх частині, яка не суперечить Закону України "Про Представника Президента України" та Закону України "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування". Згідно з Інструкцією про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України 09.06.98 N 121, (яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), було визначено порядок здійснення державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна в Україні, Державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації підлягають об`єкти нерухомості, розташовані на всій території України (населених пунктах, військових містечках, військових частинах, аеропортах, річкових і морських портах, заповідниках, заказниках, на дорогах, полігонах і т.п.). Згідно з п. 1.5, 1.6., 1.8. цієї Інструкції державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна здійснюють комунальні підприємства - бюро технічної інвентаризації. Державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна в бюро технічної інвентаризації є обов`язковою для власників, незалежно від форми власності. Державній реєстрації підлягають тільки ті об`єкти нерухомості, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку незалежно від форм їхньої власності й при наявності матеріалів технічної інвентаризації, підготовлених тим бюро технічної інвентаризації, яке проводить державну реєстрацію права власності на ці об`єкти. До об`єктів нерухомого майна, що підлягають державній реєстрації, відносяться, зокрема житлові і нежитлові будинки, садові будинки, дачі, гаражі, будівлі виробничого, господарського, соціально-побутового та іншого призначення, розташовані на окремих земельних ділянках вулиць, площ і провулків під окремими порядковими номерами. Належні до вказаних об`єктів допоміжні будівлі та споруди реєструються у складі цих об`єктів. Відповідно до п. 4.1. - 4.2. цієї ж Інструкції оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна провадиться з видачею свідоцтва про право власності за зразком, наведеним в додатку 11, зокрема місцевими органами державної виконавчої влади, місцевого самоврядування: а) фізичним особам на новозбудовані, перебудовані або реконструйовані об`єкти нерухомого майна за наявності акта про право власності або рішення про відведення земельної ділянки для цієї мети та за наявності акта державної комісії про прийняття об`єкта і введення його в експлуатацію;б) власникам спільних будівель, які на законних підставах зробили перебудову, прибудову, внаслідок чого змінились належні їм частки. У випадках, коли співвласники не згодні змінити частки добровільно - це питання вирішується в судовому порядку. Таким чином, Калуська районна державна адміністрація, будучи правонаступником прав та обов`язків виконавчого комітету Калуської районної ради народних депутатів, вносячи 19.10.1999 року відповідні зміни до рішення виконкому Калуської ради народних депутатів від 14.02.1990 року №17, діяла в межах наданих повноважень. Враховуючи вище наведене, суд дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог позивача та відсутність підстав для їх задоволення. При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із відмовою в позові понесені витрати у виді сплаченого судового збору залишаються на стороні, яка їх понесла.

Outcome: dismissed