Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-17 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. Сторони з 07.02.2015 перебували у шлюбі, який розірвано на підставі рішення суду від 02.06.2020. Від шлюбу мають доньку [PERSON] , 2015 року народження, яка проживає разом з позивачем. 14.05.2021 позивач уклала шлюб зі [PERSON] та змінила прізвище з " [PERSON] " на " [PERSON] ". Місце проживання позивача разом з донькою зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , однак фактично вони проживають в квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка належить батькові її чоловіка [PERSON] . Власник квартири не заперечує проти надання їй та дитині права на користування житлом і реєстрацію місця проживання. Однак, звернувшись до органу реєстрації задля зняття доньки з реєстраційного обліку та реєстрації її місця проживання за новою адресою, отримала відмову, оскільки відсутня згода батька дитини [PERSON] . Спільної мови між сторонами немає, відповідач участі у вихованні дитини не приймає, з дитиною не спілкується, тому отримати письмову згоду від нього на перереєстрацію місця проживання дитини не є можливим. Саме тому вона змушена звернутись до суду задля захисту прав неповнолітньої дитини і просить надати дозвіл на реєстрацію місця проживання доньки без письмової згоди батька. Процесуальні дії у справі. 12 вересня 2024 року позовна заява надійшла до суду (направлена позивачем засобами поштового зв`язку 11.09.2024). 20 вересня 2024 року судом отримано інформацію про зареєстроване місце проживання відповідача. 15 жовтня 2024 року позовна заява прийнята до розгляду, провадження у справі відкрито. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. 28 листопада 2025 року закрито підготовче провадження; призначено справу до розгляду по суті. Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювались. Заяви, клопотання. Позивач, одночасно з позовною заявою, подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Третя особа [PERSON] 25.09.2024 надав заяву про розгляд справи без його участі, заявлені вимоги підтримує, не заперечує проти реєстрації малолітньої дитини за адресою [ADDRESS] . Представник третьої особи - Виконавчого комітету Інгулецької районної ради як орган опіки та піклування - подала до суду клопотання про проведення розгляду справи без їхньої участі. При прийнятті рішення покладаються на розсуд суду. Порядок виклику відповідача до суду, передбачений ЦПК України, дотримано, однак у судове засідання він повторно не з`явився, про причини неявки не повідомив, правом на подання відзиву на позов не скористався, будь-яких заяв, клопотань від нього не надходило. За таких обставин суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, що відповідає положенням ч.4 ст.223 та ст.280 ЦПК України. Фактичні обставини, встановлені судом. [PERSON] та [PERSON] з 07 лютого 2015 року перебували у шлюбі, який зареєстрований Інгулецьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №21. [INFO] народилась [PERSON] , батьками якої зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с.8). Рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 червня 2020 року (справа №213/118/20, пр.2/213/731/20) шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення набрало законної сили 07 серпня 2020 року (а.с.10). 27 січня 2020 року на підставі судового наказу, виданого Інгулецьким районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, з [PERSON] стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання дочки [PERSON] (а.с.18). Станом на 23.09.2024 року його заборгованість зі сплати аліментів становить 211574,73 грн. (а.с.30-31). 14 травня 2021 року [PERSON] уклала шлюб зі [PERSON] . Прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу " [PERSON] " (а.с.11). Відповідно до Витягу з Реєстру територіальної громади [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с.9,12). Чоловік позивача - [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.13). Дана квартира належить його батькові - [PERSON] , 1959 року народження, на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.16,17). [PERSON] не заперечує проти реєстрації малолітньої дитини за адресою: [ADDRESS] (а.с.28). 27.08.2024 [PERSON] звернулася до відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб у Інгулецькому район Департаменту адміністративних послуг виконкому Криворізької міської ради із заявою про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , з одночасним зняттям із зареєстрованого місця проживання за адресою: [ADDRESS] . У реєстрації місця проживання з одночасним зняттям із зареєстрованого місця проживання доньки позивачу відмовлено на підставі п. 33, 51, п.п. 3 п. 87 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою КМУ від 07 лютого 2022 року № 265, оскільки, зокрема, відсутня згода батька дитини (а.с.15). Зміст спірних правовідносин. Викладеними обставинами відповідають правовідносини з приводу реєстрації місця проживання малолітньої дитини. Норми права, які застосовує суд. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ч. 1 ст. 242 ЦК України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Пунктом 33 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою КМУ від 07 лютого 2022 року № 265, визначено, що подання заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особи віком до 14 років здійснюється одним з її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Згода батьків або інших законних представників може бути надана у присутності особи, яка приймає заяву про реєстрацію місця проживання, або засвідчена нотаріально в установленому законодавством порядку. У разі коли місце проживання батьків або інших законних представників особи віком до 18 років задекларовано/зареєстровано за однією адресою, згода іншого з батьків або законних представників не надається (п. 34 Порядку). Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХII (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитини такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 зазначеної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки та інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Отже, з урахуванням положень Конвенції про права дитини пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток, встановлює основні засади державної політики у цій сфері є Закон України «Про охорону дитинства». За змістом статей 11, 18 вказаного Закону кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до вимог ст.ст. 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, усупереч яким не можуть здійснюватися батьківські права. Висновок суду. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються суду сторонами та іншими учасниками справи. Згідно зі ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На підставі аналізу вищезазначених норм суд дійшов висновку, що в усіх рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому, найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Як встановлено судом, відповідач, який є батьком спільної дитини сторін, однією сім`єю з позивачем не проживає. Дитина проживає разом із матір`ю, батько зареєстрований за іншою адресою, з позивачем та донькою не спілкується, участі в житті дитини не бере. Враховуючи встановлені по справі фактичні обставини та досліджені докази, суд приходить до переконання, що фактична неможливість зняття з реєстрації та реєстрації місця проживання малолітньої дитини без письмової згоди батька хоча й передбачена Порядком, однак, не враховує інтересів дитини, як це визначено вимогами Конвенції про права дитини та Законом України «Про охорону дитинства». Отже, суд дійшов висновку, що у цьому випадку пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини з урахуванням положень Закону України «Про охорону дитинства» та статті 3 Конвенції про права дитини. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги є законними та підлягають задоволенню у повному обсязі. При цьому суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Щодо розподілу судових витрат. Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved