Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-19 00:00:00

Позиція сторін у справі У квітні 2024 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , за участі третіх осіб: ТОВ «БОРИСПІЛЬСЬКА 9», приватний нотаріус КМНО Шевчук В. О., приватний виконавець виконавчого округу Київської області Канцедал Олександр Олександрович про визнання недійсним шлюбного договору та застосування наслідків недійсності правочину Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що на момент укладення оскаржуваного шлюбного договору від 09.02.2017 між [PERSON] та [PERSON] , у останнього вже існував обов`язок віддати кошти згідно договору про відступлення права вимоги від 27.05.2015 р. у розмірі 78 002, 21 дол. США та 11 030, 00 Євро. Тобто, з метою ухилення від виконання своїх обов`язків боржника та з метою приховання корпоративних прав, [PERSON] та [PERSON] укладено оскаржуваний шлюбний договір. Представник відповідача [PERSON] подав відзив на позов, в якому зазначив, що між укладенням шлюбного договору (09.02.2017 року) та набуттям [PERSON] частки у статутному капіталі ТОВ «БОРИСПІЛЬСЬКА 9» (06.09.2023 року) минув проміжок часу у 6,5 років. Внаслідок укладення шлюбного договору обсяг майна [PERSON] не зменшився і жодне спільне чи особисте майно, яке було у нього на час виникнення боргу, не передане [PERSON] . Більшість грошових коштів (43 000 доларів США) сплачено [PERSON] на користь позивача вже після укладення оскаржуваного шлюбного договору. Оскаржуваний шлюбний договір не стосується прав та інтересів позивача, а тому не може порушувати його прав та інтересів, що визначає безпідставність звернення із даним позовом та наявність законодавчо визначених підстав для відмови в його задоволенні. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримала та просила задовольнити. Представники відповідачів в судовому засіданні проти позову заперечували, просили відмовити у його задоволенні. Процесуальні дії Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27 червня 2024 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 22 січня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті. Фактичні обставини справи Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. 27 травня 2015 року між [PERSON] (Первісний кредитор), [PERSON] ( Новий кредитор) та ПАТ «Український професійний банк»(Боржник) укладено Договір відступлення права вимоги. Договір підписаний сторонами та скріплений печаткою юридичної особи. За змістом п. 1.1 Договору, Первісний кредитор відступає, а Новий кредитор набуває право вимоги, належне Первісному кредиторові, відповідно до Договорів банківського вкладу: - № 331305 від 06.03.2015 року, - № 333162 від 16.03.2015 року, - № 338073 від 14.04.2015 року та № 338072 від 14.04.2015 року, укладеними між Первісним Кредитором та Боржником. За цими Договорами Новий кредитор одержує право замість Первісного кредитора вимагати від Боржника сплати грошових коштів у розмірі, визначеному п.2.1 цього Договору. Пунктом 2.1 Договору визначено, вартість права вимоги за Депозитними договорами на момент передачі прав вимоги відповідно до п.1.1 цього Договору складає: 9142 доларів 21 цент США, 66000 доларів 00 центів США, 50860 доларів 00 центів США, 11030 Євро 03 центи. Загальна вартість права вимоги за Депозитними договорами складає: 126 002 долари 21 цент США, 11030 Євро 03 центи. Згідно п. 3.1 Договору, Новий кредитор зобов`язується сплатити Первісному кредитору в строк до 31 травня 2016 року вартість права вимоги, зазначену в п.2.1 цього Договору. Відповідно до п.п. 5.1., 5.2 Договору, у випадку порушення Договору, Сторона несе відповідальність, визначену цим Договором та (або) чинним законодавством України. Порушенням Договору є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом цього Договору. Згідно п. 6.1, Договір відступлення права вимоги набуває чинності із моменту підписання уповноваженими представниками Сторін та скріплення печатками. У подальшому, 01червня 2016 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено Додаткову угоду №1 до Договору відступлення права вимоги від 27.05.2015 р., якою сторони погодили викласти п. 3.1. Договору відступлення права вимоги від 27.05.2015 р. у наступній редакції: 3.1. Новий Кредитор зобов`язаний сплатити Первісному Кредитору вартість права вимоги в строк до 31 липня 2017 року, а Первісний Кредитор зобов`язаний прийняти грошову суму зазначену в п. 2.1. цього Договору. Згідно п.4 Додаткової угоди, остання набуває чинності в момент її підписання та становить невід`ємну частину договору. На виконання умов Договору, позивачем було отримано від відповідача грошові кошти: 22.12.2016 р.- 5000 доларів США, 19.05.2017 р.- 40 000 доларів США, 20.12.2018 р.- 3000 доларів США, що підтверджується копіями відповідних розписок (а.с.9-11). Оригінали розписок, як стверджував позивач, після отримання коштів передані відповідачу. Заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 грудня 2019 року у справі № 355/711/19-ц стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] , заборгованість за договором відступлення права вимоги від 27 травня 2015 року, яка складається: -основної суми боргу 78 002 долари США 21 цент (сімдесят вісім тисяч два долари США двадцять один цент) та 3% річних у розмірі 845 доларів США 54 цента (вісімсот сорок п`ять доларів США п`ятдесят чотири цента), всього на загальну суму 78847 доларів США 75 центів (сімдесят вісім тисяч вісімсот сорок сім доларів США сімдесят п`ять центів); -Основної суми боргу у розмірі 11030 Євро 03 центи (одинадцять тисяч тридцять євро три центи) та 3% річних у розмірі 119 Євро 57 центів (сто дев`ятнадцять Євро п`ятдесят сім центів), всього на загальну суму 11149 Євро 60 центів (одинадцять тисяч сто сорок дев`ять Євро шістдесят центів). 14.05.2020 р. Бориспільським міськрайонним судом Київської області видано Виконавчий лист у справі № 355/711/19 на основну суми боргу 78 002 долари США 21 цент та 3% річних у розмірі 845 доларів США 54 цента, всього на загальну суму 78847 доларів США 75 центів (ВП [NUMBER]); Виконавчий лист по справі № 355/711/19 на основну суми боргу у розмірі 11 030 Євро 03 центи (одинадцять тисяч тридцять євро три центи) та 3% річних у розмірі 119 Євро 57 центів (сто дев`ятнадцять Євро п`ятдесят сім центів), всього на загальну суму 11 149 Євро 60 центів (ВП [NUMBER]); Виконавчий лист по справі № 355/711/19 на судові витрати по сплаті судового збору в сумі 9605 гривень (ВП [NUMBER]). 30.12.2020 року Виконавчі провадження за [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER] по справі № 355/711/19 об`єднано у зведене виконавче провадження [NUMBER]. Згідно актового запису про шлюб № 151 від 26.03.2005 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] . 09 лютого 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюбний договір, згідно з умовами якого, зокрема, частки у статутних капіталах господарських товариств та приватних підприємств, внесені до відповідних статутних капіталів та/або придбані за час шлюбу, а також будь-який дохід від них належать під час шлюбу та у випадку його розірвання на праві особистої приватної власності тому з подружжя, на ім`я якого оформлене придбання таких часток та/або на ім`я якого зареєстровані відповідні частки. Позиція суду та оцінка аргументів сторін Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, провадження № 61-7013св20; постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц (провадження № 61-28728сво18); постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, провадження № 14-182цс21). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України). Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)». Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: - особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; - наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); - враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; - особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19, провадження № 61-8593св21). У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі). В ЦК України закріплений підхід, за яким оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (постанова Верховного Суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц, провадження № 61-13417св21). Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 523/17429/20, провадження № 61-2612св23). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України». Тобто Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України). Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 569/6427/16, провадження № 61-39814св18. Верховний Суд вже звертав увагу, що договором, який вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (див. постанову Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18, провадження № 61-17511св19). У статті 60 СК України закріплено принцип спільності майна подружжя. Сторони шлюбного договору мають можливість домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 СК України. При цьому майно, набуте за час шлюбу, належатиме кожному з подружжя на праві приватної власності (роздільне майно). Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 10 травня 2022 року в справі № 755/5802/20 (провадження № 61-17477св21). Шлюбний договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками приватних відносин, покликаний забезпечити регулювання приватних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення шлюбного договору не для регулювання цивільних відносин та не для встановлення, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Договором, що вчиняється на шкоду кредитору (фраудаторним договором), може бути і шлюбний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при вчиненні шлюбного договору має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати такий договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення шлюбного договору; те, що внаслідок вчинення шлюбного договору відбувається унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг майна боржника (наприклад, подружжя про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 СК України). Подружжя, яке домовляється в шлюбному договорі про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 СК України, після настання строку повернення позики чи пред`явлення позову про стягнення боргу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки оспорюваний договір направлено на недопущення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг майна боржника. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі № 755/3563/21 (провадження № 61-1957св23). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Обґрунтовуючи позовні вимоги щодо визнання недійсним шлюбного договору, позивач посилався на те, що відповідачі уклали шлюбний договір, який впливає на можливість кредитора отримати задоволення своїх вимог за рахунок боржника. Під час розгляду справи судом встановлено, що відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань ТОВ «БОРИСПІЛЬСЬКА 9» створено 21.08.2019 року, засновником був [PERSON] , а [PERSON] набула частку у розмірі 100% від статутного капіталу ТОВ «БОРИСПІЛЬСЬКА 9» лише 06.09.2023 року, тобто ще через 4 роки після створення компанії. Суд враховує, що із позовом про стягнення заборгованості з [PERSON] [PERSON] звернувся 08 травня 2019 року, заочне рішення у справі суд ухвалив 27 грудня 2019 року, виконавчий лист видано 14 травня 2020 року, а шлюбний договір відповідачами укладено задовго до цих подій, ще 09 лютого 2017 року. Наведені обставини свідчать про те, що оспорюваний правочин не укладався відповідачами з метою ухилення від виконання рішення суду. Крім того, заслуговують на увагу твердження відповідача про те, що більшість грошових коштів (43 000 доларів США) ним сплачено [PERSON] вже після укладення шлюбного договору. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позову.

Outcome: dismissed