Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису, у якій просить: видати обмежувальний припис стосовно кривдника [PERSON] на строк 6 (шість) місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав, а саме: - заборонити [PERSON] перебувати в місці спільного проживання (перебування) з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; - заборонити [PERSON] наближатися на відстань 100 метрів до місця проживання (перебування), роботи, інших місць частого відвідування [PERSON] ; - заборонити [PERSON] вести телефонні переговори із [PERSON] або контактувати із нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. В обґрунтування своїх вимог заявниця зазначила, що у період з 01.08.1981 року по 1991 рік перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , який розірвано рішенням суду у 1991 році, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, яке вона отримала 17.01.2014 року. Від даного шлюбу у них є двоє дітей, які на даний час повнолітні. Після розлучення вони із [PERSON] продовжували проживати як одна сім`я до 2002 року. У 1997 році на склад сім`ї чотири особи вони отримали у користування трикімнатну квартиру по [ADDRESS] , яку приватизували у 2007 році. Причиною розірвання шлюбу було те, що [PERSON] систематично вживав алкогольні напої та вчиняв щодо заявниці фізичне та психічне насильство. Після чергового скандалу у 2002 році [PERSON] переїхав проживати у м. Київ та припинив будь-які контакти із колишньою сім`єю. Однак 12.01.2025 року він повернувся у м. Яремче, зазначив, що приїхав на кілька днів у справах, а тому вона погодилася надати йому ключі від спільної квартири. Практично щодня з моменту приїзду [PERSON] безпричинно чіплявся до неї, пред`являв претензії, ображав, а 14.02.2025 року вчинив із нею словесний конфлікт, який переріс у психологічне насильство. У ході даного конфлікту [PERSON] ображав її принизливими нецензурними словами, погрожував фізичною розправою, на її зауваження не курити на балконі схопив її рукою за шию, намагався задушити, викручував руки, штовхнув рукою у груди, а тому вона почала кричати та викликала поліцію. 17.02.2025 року [PERSON] повернувся у квартиру близько 01:00 год, у стані сильного алкогольного сп`яніння, його обличчя і руки були у крові, поводив себе агресивно, розбив скляну етажерку у коридорі, почав сварку із заявницею, штовхав її, копав ногами, ображав нецензурною лайкою, погрожував фізичною розправою та кричав, що вб`є її, чим вчинив фізичне та психологічне насильство, з приводу якого заявниця звернулась у поліцію і відносно [PERSON] був складений протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.173-2 КУпАП. З того дня заявниця боїться повертатися у свою квартиру та живе у друзів, а 18.02.2025 року пройшла судово-медичну експертизу. Таким чином заявниця вважає себе особою, яка зазнала домашнього насильства та з метою забезпечення дієвого та ефективного способу захисту своїх прав вважає, що до кривдника [PERSON] необхідно застосувати обмежувальний припис. Ухвалою Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 21.02.2025 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду за правилами окремого провадження. Заявниця [PERSON] у судовому засіданні підтримала доводи поданої нею заяви, просила її задовольнити з наведених мотивів. Зазначила, що через протиправну поведінку колишнього чоловіка не має можливості проживати у своїй квартирі, оскільки боїться за своє життя та здоров`я. Також вказала, що двері у квартирі були змінені понад п`ять років тому, а відтак доводи заінтересованої особи про те, що він кілька разів на рік приїжджає та проживає у спільній квартирі не відповідають дійсності. Останні 20 років [PERSON] у цій квартирі не жив, не приймав участі у витратах на утримання квартири та не сплачував комунальні послуги. Заінтересована особа [PERSON] у судовому засіданні просив у задоволенні заяви відмовити, посилаючись на те, що викладені обставини не відповідають дійсності. Зазначив, що з часу розірвання шлюбу до 2005 року він проживав із заявницею та дітьми однією сім`єю. Також він є співвласником квартири [ADDRESS] . Куди періодично приїжджає на проживання у перерві між тимчасовими підробітками. 12.01.2025 року він повернувся у м. Яремче, однак зайти у квартиру не зміг через те, що були змінені двері і він не мав ключа від вхідного замка. Він розшукував колишню дружину, звертався по допомогу у поліцію, через деякий час знайшов [PERSON] на робочому місці у с. Яблуниця і вона передала йому дублікат ключів від квартири, куди він заселився 05.02.2025 року. Так як він почав висловлювати невдоволення станом квартири, її захаращеністю, почали виникати конфлікти із заявницею, яка виявляла обурення тим, що він переставляв речі, не дозволяла користуватись балконом у спальні. 14.02.2025 року він курив на балконі, заявниця вийшла до нього, почала конфлікт, він взяв її за плечі, розвернув та штовхнув у бік квартири, сказавши, що докурить і вони поговорять. Однак [PERSON] почала кричати, що її б`ють. Коли він вийшов на коридор, заявниця розмовляла із сусідами, а потім приїхали працівники поліції, яким він пояснив, що жодного насильства не вчиняв. 17.02.2025 року він дійсно повернувся додому близько 01:00 год, перед тим випив глінтвейн, йому стало погано, він не міг йти, впав у під`їзді та травмувався, потім впав у коридорі в квартирі. Він кликав заявницю на допомогу, не міг самостійно піднятись та зайти у туалет, рухаючи ногами перекинув етажерку з посудом. Жодного насильства щодо заявниці не вчиняв, але вона викликала поліцію. Під час відібрання пояснень у нього виник конфлікт із поліцейським, який застовував щодо нього фізичну силу, а тому тієї ж ночі він зателефонував на лінію 102 та повідомив про вчинення щодо нього кримінального правопорушення. Зазначив, що після його повернення у них із заявницею була розмова щодо продажу спільної квартири, на що він не погодився, що на його переконання стало причиною подальших конфліктів та звернення до суду. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши докази, суд встановив наступні обставини справи. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі про розірвання якого 17.01.2014 року складено актовий запис №2, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданим 17.01.2014 року Відділом ДРАЦС Яремчанського міського управління юстиції в Івано-Франківській області. Від даного шлюбу у колишнього подружжя є двоє повнолітніх дітей- [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER] від 03.06.1982 року, серії [NUMBER] від 15.02.1984 року. \~ \~ \~ \~Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №13133403, виданих Коломийським МБТІ 04.01.2007 року заявниця, її колишній чоловік [PERSON] , а також їхні діти- [PERSON] , [PERSON] є співвласниками по частці трьохкімнатної квартири [ADDRESS] загальною площею 65,7 кв.м., житловою площею 38,6 кв.м. 14.02.2025 року [PERSON] звернулася у ВП №1(м. Яремче) Надвірнянського РВП ГУНП в Івано-Франківській області із заявою про вчинення домашнього насильства, у якій вказала, що 14.02.2025 року об 11:00 год її колишній чоловік [PERSON] по місцю спільного проживання ображав її нецензурною лайкою, погрожував фізичною розправою та зловив рукою за шию, намагаючись придушити, що підтверджується протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію, зареєстрованим за №1105. 17.02.2025 року [PERSON] повторно звернулася у ВП №1(м. Яремче) Надвірнянського РВП ГУНП в Івано-Франківській області із заявою, у якій вказала, що 17.02.2015 року о 01:00 год за адресою [ADDRESS] її колишній чоловік [PERSON] прийшов у нетверезому стані та вчинив скандал, виганяв із квартири та почав ламати меблі, наведене підтверджується протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію, зареєстрованим за №1150. Як вбачається із протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД №207706 від 17.02.2025 року, складеного поліцейським СРПП ВП №1(м. Яремче) Надвірнянського РВП ГУНП в Івано-Франківській області Секердей М.С., [PERSON] 17.02.2025 року близько 01:30 год за адресою [ADDRESS] вчинив відносно своєї колишньої дружини домашнє насильство в стані алкогольного сп`яніння, а саме: штовхав її та ображав нецензурною лайкою, внаслідок чого могла бути завдана шкода її фізичному та психологічному здоров`ю, чим вчинив правопорушення, передбачене ч.1 ст.173-2 КУпАП. Із витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань слідує, що 18.02.2025 року до реєстру внесено відомості та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні за №12025096110000021, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України за заявою [PERSON] про те, що від 17.02.2025 року близько 03:00 год по місцю проживання в [ADDRESS] колишній чоловік [PERSON] її побив, чим спричинив тілесні ушкодження. Наведене підтверджується рапортом помічника чергового ВП №1(м. Яремче) Надвірнянського РВП ГУНП в Івано-Франківській області та протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію, зареєстрованим за №1186 від 18.02.2025 року. У своїх письмових поясненнях, відібраних старшим слідчим СВ ВП №1(м. Яремче) Надвірнянського РВП ГУНП в Івано-Франківській області Юрнюком В.В. 14.02.2025 року, [PERSON] заперечив факт вчинення ним у вказаний день домашнього насильства щодо колишньої дружини [PERSON] по місцю спільного проживання, зазначивши, що між ними виник словесний конфлікт через побутові питання. [PERSON] у своїх письмових поясненнях від 18.02.2025 року, відібраних поліцейським офіцером ВП №1(м. Яремче) Надвірнянського РВП ГУНП в Івано-Франківській області Стефураком Р.І. вказала, що 18.02.2025 року її колишній чоловік [PERSON] повернувся за місцем спільного проживання у стані алкогольного сп`яніння, з тілесними ушкодженнями. Близько 03:00 год. [PERSON] почав провокувати її на конфлікт, кричати, погрожувати, а коли вона наблизилась, розмахуючи ногами наніс їй кілька ударів в область живота, стегна та ноги, від чого вона відчула біль. Із письмових заяв [PERSON] , [PERSON] від 24.02.2025 року вбачається, що останні повністю підтримують вимоги своєї матері та просять обмежити [PERSON] у праві проживання за адресою [ADDRESS] , оскільки його поведінка є небезпечною для життя та здоров`я [PERSON] , а також він погрожував [PERSON] та пошкодив майно, придбане за її кошти. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У статті 5\~ЦПК України вказано, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частиною ч.1 ст.15, ч.1 ст.16\~ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до п.1 ч.1 ст.350-2\~ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Згідно п.3 ч.1 ст.350-4\~ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису та докази, що їх підтверджують (за наявності). Частинами 1-2 ст.350-6\~ЦПК України визначено,\~що \~розглянувши заяву\~про видачу\~обмежувального припису,\~суд ухвалює\~рішення про\~задоволення заяви\~або про\~відмову в\~її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство чи насильство за ознакою статі, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» або Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків», на строк від одного до шести місяців. Основним нормативно правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Відповідно до пунктів 3, 4, 6, 8, 14, 17 ч.1 ст.1\~Закону України\~«Про запобігання\~та протидію\~домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Особа, яка постраждала від домашнього насильства - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Пунктом 2 ч.2 ст.3\~Закону України\~«Про запобігання\~та протидію\~домашньому насильству» встановлено, що дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на колишнє подружжя. Відповідно до п.1 ч.1 ст.21\~Закону України\~«Про запобігання\~та протидію\~домашньому насильству» постраждала особа має право на дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства. Відповідно до п.2 ч.1 ст.24\~Закону України\~«Про запобігання\~та протидію\~домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. За змістом п.7 ч.1 ст.1\~Закону України\~«Про запобігання\~та протидію\~домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Стаття 26\~зазначеного Закону визначає, що право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають, зокрема, постраждала особа або її представник. Обмежувальним приписом\~визначаються один\~чи декілька\~таких заходів\~тимчасового обмеження\~прав кривдника\~або покладення\~на нього\~обов`язків:\~1)\~заборона перебувати\~в місці\~спільного проживання\~(перебування)\~з постраждалою\~особою; 2)\~усунення перешкод\~у користуванні\~майном,\~що є\~об`єктом права\~спільної сумісної\~власності або\~особистою приватною\~власністю постраждалої\~особи; 3)\~обмеження спілкування\~з постраждалою\~дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5)\~заборона особисто\~і через\~третіх осіб\~розшукувати постраждалу\~особу,\~якщо вона\~за власним\~бажанням перебуває\~у місці,\~невідомому кривднику,\~переслідувати її\~та в\~будь-який\~спосіб спілкуватися\~з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Верховний Суд у постанові №299/3692/19 від 30.06.2021 року вказав, що враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. У постанові від 12.04.2022 року у справі №753/4405/20 Верховний Суд зазначив, що під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Згідно із ч.3 ст.26 Закону України\~«Про запобігання\~та протидію\~домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У пункті 9 ч.1 ст.1 згаданого Закону зазначено, що оцінка ризиків-це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. У постанові від 17.05.2023 року в справі №713/1745/22 Верховний Суд зазначив, що «оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи. При вирішенні питання щодо застосування обмежувального припису суд на підставі встановлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи, враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи. Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві». Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 29.08.2019 року у справі №640/23804/18, від 02.09.2020 року у справі №635/4854/19, від 27.10.2022 року в справі №761/44111/21. Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією із характеристик якого є повторюваність. Необхідною умовою для застосування судом до заінтересованої особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству є вчинення по відношенню до заявника домашнього насильства, що підлягає доказуванню. Важливим для спірних правовідносин є висновок про те, що домашнє насильство істотно відрізняється від звичайних конфліктних стосунків, оскільки має певні ознаки та характеризується тим, що особа, яка застосовує домашнє насильство, маючи значну перевагу в своїх можливостях, діє умисно з наміром досягти бажаного результату, який полягає у заподіянні шкоди потерпілому шляхом порушення його прав і свобод. Тоді як під конфліктом потрібно розуміти такий стан взаємовідносин, який характеризується наявністю зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнього загострення суперечностей, що може призвести до активних дій, ускладнень, боротьби, що супроводжуються складними колізіями; ситуація, в якій кожна зі сторін намагається зайняти позицію несумісну з інтересами іншої сторони. Виникнення конфлікту залежить не лише від об`єктивних причин, але й від суб`єктивних факторів, до яких потрібно віднести власні уявлення учасників конфлікту про себе, свої потреби, мотиви, життєві цінності та ставлення до іншої сторони конфлікту (див. постанову Верховного Суду від 07.11.2023 року у справі №676/265/23). Згідно з ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). Частиною ч.1 ст.77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст.\~80\~ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. У частинах першій-третій ст.89\~ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі №129/1033/13-ц сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина не може вважатися доведеною, якщо інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Звертаючись до суду, [PERSON] не надала належних та достовірних доказів на підтвердження вчинення [PERSON] домашнього насильства стосовно неї, що є необхідною умовою для застосування до особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені вищевказаним спеціальним законом. Так, у матеріалах справи немає відомостей щодо притягнення\~\~ [PERSON] за заявами [PERSON] до будь-якого виду юридичної відповідальності, винесення відносно нього термінового заборонного припису щодо кривдника, вчинення ним дій щодо невиконання такого припису, взяття на профілактичний облік кривдника, доказів які б підтверджували повідомлення заінтересованій особі підозри у факті вчинення домашнього насильства як кримінального правопорушення, направлення до суду обвинувального акта, наявність вироку суду з цього питання у кримінальному провадженні, а всі докази, подані на підтвердження вчинення [PERSON] домашнього насильства, ґрунтуються виключно на письмових поясненнях самої заявниці, натомість заінтересована особа у своїх поясненнях дані обставини заперечив. Сам лише факт звернення [PERSON] до відповідних органів з підстав вчинення стосовно неї психологічного та фізичного насильства після повернення її колишнього чоловіка на проживання у спільну квартиру не підтверджує того, що ця особа вчинила стосовно заявниці домашнє насильство та існують ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві, що є обов`язковою умовою для видачі обмежувального припису. Так, складений відносно [PERSON] протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.173-2 КУпАП від 17.02.2025 року сам по собі не є доказом вчинення зазначених дій, оскільки у ньому лише зафіксовано відомості про подію, які підлягають доказуванню в установленому порядку, однак інформації про результати розгляду зазначеної справи заявницею суду не надано. Водночас, як встановлено судом, вказаний протокол, а також відомості до ЄРДР внесені за фактом однієї і тієї ж події, що мала місце 17.02.2025 року, однак викладені у них фактичні обставини є різними, зокрема у протоколі про адміністративне правопорушення відсутні відомості про заподіяння заявниці її колишнім чоловіком будь-яких тілесних ушкоджень. Відомостей про складання щодо [PERSON] протоколу про адміністративне правопорушення за заявою [PERSON] від 14.02.2025 року про вчинення домашнього насильства чи початок досудового розслідування за даним фактом матеріали справи не містять. Пояснення заявниці, надані в судовому засіданні, не є доказом в розумінні процесуального закону. У ході судового розгляду встановлено, що між колишнім подружжям склалися неприязні відносини зумовлені тривалим окремим проживанням та відсутністю згоди щодо розпорядження спільним нерухомим майном. Однак наявність між сторонами неприязних відносин та спору щодо майна не може саме по собі розцінюватись як насильство в сім`ї. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 17.02.2021 року у справі №766/13927/20, від 28.06.2022 року у справі №466/180/22, від 25.07.2023 року у справі №344/1732/23, від 08.09.2023 року у справі №752/1390/22, від 25.09.2023 року у справі №760/34690/21. Враховуючи усі надані заявницею докази, вимоги закону, з огляду на встановлені судом обставини, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу, суд приходить до висновку, що заявницею [PERSON] у порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення її колишнім чоловіком [PERSON] домашнього насильства щодо неї у будь-якій формі, а також відсутні фактичні дані щодо наявності ризиків продовження чи повторного вчинення фізичного чи психологічного насильства у майбутньому, які давали б підстави для вжиття захисних та запобіжних заходів з метою забезпечення безпеки заявниці, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а тому у задоволенні заяви [PERSON] про видачу обмежувального припису слід відмовити. У силу вимог ч.3 ст.350-5\~ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, суд відносить на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed