Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-24 00:00:00

ТОВ «Діджи Фінанс» 28 грудня 2024 року через систему «Електронний суд» звернулося до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, який зареєстровано судом 31 січня 2025 року. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2025 року справу було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач у своєму позові та відповіді на відзив посилався на те, що 01 травня 2021 року між ТОВ «Мілоан» і відповідачем було укладено договір про споживчий кредит № 103202077, згідно з умовами якого позикодавець надав позичальникові кредиту розмірі 8 000 грн. строком на 15 днів по 16 травня 2021 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами та комісії. 29 липня 2021 року між ТОВ «Мілоан» і ТОВ «Діджи Фінанс» було укладено договір факторингу, відповідно до умов якого ТОВ «Мілоан» відступило право вимоги за кредитним договором № 103202077 від 01 травня 2021 року. Відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, чим порушив умови договору, внаслідок чого станом на 15 липня 2021 року сума заборгованості становить 36 520 грн. Зазначив, що одноразова сплата комісії у розмірі 19 % від суми кредиту передбачена кредитним договором і не суперечить чинному законодавству, зокрема ЗУ «Про споживче кредитування». Позивач просив стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість у розмірі 36 520 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 8 000 грн., заборгованості за процентами у розмірі 27\~000 грн., комісійними винагородами у розмірі 1\~520 грн., а також витрати на правничу допомогу у розмірі 6\~000 грн. та витрати зі сплати судового збору у розмірі 2\~422 грн. 40 коп. Представник позивача просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, у своєму відзиві на позовну заяву проти задоволення позовних вимог в частині стягнення з нього відсотків, нарахованих поза межами дії кредитного договору після 16 травня 2021 року, та сплати комісії у розмірі 1\~520 грн. заперечував, оскільки доказів надання будь-якої реальної послуги позичальникові ані ТОВ «Мілоан», а ні позивачем, до матеріалів справи не надано. Також заперечував проти стягнення з нього на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 6\~000 грн., оскільки справа не є складною, розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, матеріали справи не містять значної кількості доказів, на збирання і подання яких адвокатом витрачений час, представником подано заяву про розгляд справи у його відсутність. Визнав позовні вимоги в частині тіла кредиту у розмірі 8\~000 грн., відсотків за користування кредитом у межах строку дії договору в розмірі 3\~000 грн., та не заперечував про відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі 2\~000 грн. У своїй заяві до суду справу просив розглядати за його відсутності. Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 01 травня 2021 року між ТОВ «Мілоан» і [PERSON] було укладено договір про споживчий кредит № 103202077, згідно з умовами якого позикодавець надав позичальникові кредиту розмірі 8 000 грн. строком на 15 днів по 16 травня 2021 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 2,5 % за кожен день користування, що становить 3 000 грн., а також позичальник зобов`язався сплатити одноразово комісію у розмірі 19 % від суми кредиту, що становить 1\~520 грн. (а.с. 18-20, 21). 29 липня 2021 року між ТОВ «Мілоан» і ТОВ «Діджи Фінанс» було укладено договір факторингу № 05Т, відповідно до умов якого ТОВ «Мілоан» відступило право вимоги за кредитним договором № 103202077 від 01 травня 2021 року (а.с. 23-25, 27). Листом від 27 вересня 2024 року вих. № 3409404637-АВ відповідачеві було направлено повідомлення про відступлення права вимоги за кредитним договором № 103202077 від 01 травня 2021 року (а.с. 29) та претензію про сплату заборгованості у розмірі 36 520 грн., яку відповідачем залишено без задоволення. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до\~розрахунку,\~наданого ТОВ\~«Діджи Фінанс»,\~заборгованість відповідача\~за кредитним\~договором 103202077\~від 01\~травня 2021\~року станом\~на 30\~жовтня 2023\~року складає\~36\~520 грн., з яких сума заборгованості за основним боргом становить 8 000 грн., заборгованість за відсотками за користування позикою складає 27 000 грн. та пеня у розмірі 1\~520 грн. (а.с. 22). Проте, суд вважає, що позовні вимоги у частині стягнення процентів за користування кредитними коштами за вказаними договорами підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Як вбачається з наданих позивачем доказів вбачається, що кредитний договір № 103202077 від 01 травня 2021 року між позикодавцем і відповідачем було укладено на строк 15 днів з 01 травня 2021 року по 16 травня 2021 року, розмір відсотків за користування кредитом за вказаний період складає 3 000 грн. (а.с. 18-20). Таким чином, право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку позики. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Оскільки зі спливом строку, на який був наданий кредит, припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитними договорами, після спливу строку чинності договорів, позивач не має законних підстав нараховувати відсотки, передбачені кредитним договором № 103202077 від 01 травня 2021 року, після 16 травня 2021 року. Такий висновок узгоджується з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 390/1875/16-ц (провадження № 61-19255св18). Відповідно до ч. 4 ст.\~263\~ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З приводу заявлених позивачем вимог про стягнення комісії за надання кредиту у розмірі 1\~520 грн. та заперечення позовних вимог відповідачем в цій частині, суд приходить до такого висновку за наступних підстав. У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06.11.2023 року у справі № 204/224/21, зроблено наступний правовий висновок: «10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Положення частин першої, другої, п`ятої\~статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~з набуттям чинності\~Закону України\~«Про споживче\~кредитування» залишилися незмінними. Відповідно до п. 4 ч. 1\~ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування»\~загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно з ч. 2\~ст.\~8\~Закону України\~«Про споживче\~кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, Закон України\~«Про споживче\~кредитування» передбачає право позикодавця встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування»\~Правління Національного\~банку України\~постановою від\~08\~червня 2017\~року №\~49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Відповідно до п. 5 Правил про споживчий кредит, банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит). Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит, загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог\~Закону України «Про споживче кредитування»\~та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості. Закон України\~«Про споживче\~кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до частини першої\~статті 11 Закону України «Про споживче кредитування»\~після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Згідно з частиною п`ятою\~статті 12 Закону України «Про споживче кредитування»\~умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності\~Законом України «Про споживче кредитування»\~щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті\~11, частини п`ятої статті\~12 Закону України «Про споживче кредитування». Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19. Суд враховує, що ЗУ «Про споживче кредитування» від 19 березня 2021 року набув чинності 14 липня 2021 року, а договір про споживче кредитування було укладено відповідачем 01 травня 2021 року, тобто, до набуття чинності законом. Крім цього, при укладенні договору про споживче кредитування № 103202077 від 01 травня 2021 року, [PERSON] прийняті і погоджені умови про сплату ним комісії у розмірі 19 % від суми кредиту, що становить 1\~520 грн. У зв`язку з тим, що отримання у кредит грошових коштів відповідачем підтверджено належними доказами по справі, і у такого учасника справи в силу укладеного договору виникло зобов`язання повернути такі кошти частинами, у розмірах та у строки, зазначені у кредитних договорах, відповідач свої зобов`язання не виконує, то з відповідача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором № 103202077 від 01 травня 2021 року у розмірі 12 520 грн., яка складається із заборгованості за основною сумою боргу у розмірі 8\~000 грн., заборгованості за відсотками у розмірі 3 000 грн. та комісії у розмірі 1\~520 грн. У задоволенні позовних вимог в іншій частині позивачеві слід відмовити. Відповідно до ст.\~80\~ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із ч. 1 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З урахуванням того, що у відповідача перед позивачем існує заборгованість, яка [PERSON] добровільно не сплачується, а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 103202077 від 01 травня 2021 року у розмірі у розмірі 12 520 грн., яка складається із заборгованості за основною сумою боргу у розмірі 8\~000 грн., заборгованості за відсотками у розмірі 3 000 грн. та комісії у розмірі 1\~520 грн. З приводу стягнення з відповідача на користь позивача правової допомоги у розмірі 6\~000 грн. суд приходить до такого висновку за наступних підстав. Положеннями ст.\~133\~ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ст.\~137\~ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з ч. 1 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Приписами ч. 3 ст. 141 ЦПК України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником позивача було надано договір надання правничої допомоги № 42649746 від 01 серпня 2024 року, додаткову угоду від 01 серпня 2024 року, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, від 30 вересня 2024 року, акт від 30 вересня 2024 року, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Стародуб І.В. При цьому, суд враховує, що позовну заяву подані і підписано директором ТОВ «Діджи Фінанс» Романенком М.Е., тому, виходячи із засад розумності, пропорційності та справедливості, а також враховуючи, що справа є малозначною, розглядається в прядку спрощеного позовного провадження без участі представника позивача, позовна заява є типовою і не вимагає значних витрат часу на її складання, розрахунок виконаний первісним кредитором, а формування додатків до позовної заяви не можна віднести до професійної правничої допомоги, з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на правничу допомогу у розмірі 2\~500 грн. На підставі ч. 1 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі ч. 1 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 830 грн. 46 коп. (12 520 грн. х 2\~422 грн. 40 коп. / 36 520 грн. = 830 грн. 46 коп.). Таким чином, загальна сума, яку належить стягнути із [PERSON] на користь ТОВ «Діджи Фінанс», складає 15 850 грн. 46 коп. (12 520 грн. + 2\~500 грн. + 830 грн. 46 коп. = 15 850 грн. 46 коп.). На підставі викладеного,

Outcome: partial