Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-17 00:00:00

У липні 2023 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою до відповідачів, в якій просив стягнути з Головного управління Державної казначейської служби у Миколаївській області на користь позивача відшкодування моральної шкоди у розмірі 268 400,00 грн. В обгрунтування позову позивач вказує, що 15.03.2023 року службова особа [INFO] умисно, з метою однржання неправомірної вигодит виколрситала свою владу та службове становище всупереч інтересам служби - внесла до офіційного документу - військового квитка [PERSON] завідомо неправдиві відомості щодо його повної придатності до військової служби у воєєний період.Внаслідок таких дій він опинився на фронті в зоні бойових дій, що спричинило для нього тяжкі наслідки у вигляді втарти здоров1я , та завдало наслідків 56-й бригаді, що негативно вплинуло на оборонздатність Батьківщини та проведення контрнаступу. Проте в квітні-червні 2023 уповноважені службові та посадові особи територіального органу поліції -відділення поліції № 2 МРУП ГУНП в Миколаївській області умисно з метою приховати злочинну діяльність не виконали положення законів України ст.. 214 КПК України протягом 24-х годин та не внесли відомості в ЄРДР за його заявою , керівник органу досудового розслідування, не виконав передбачені Законом України від 13.04.2012 року №4651-VI в ст. 55 і 214 обов`язки: не вручив йому пам`ятку про права потерпілого, не визначив слідчого для здійснення досудового слідства тяжкого злочину, з-за чого слідчий не вніс до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості з моєї заяви і, відповідно злочини не розслідувалися, докази не збиралися, не оцінювалися, нікого не повідомлено про підозру і обвинувальний акт не був переданий в суд, який не здійснив захист моїх прав і свобод."Слідчий майже за 80 днів при встановленому ст.. 219 КПК процесуальному строку в 60 днів не здійснив збирання доказів , не повідомив про підозру згідно ст.. 276 КПК, не направвив джо суду обвинувальний акт тобто не захистив його права та свободи від протиправних посягань. Позивач вказує, що внаслідок цього, його як громадянина було позбавлено прав потерпілого на захист судом від протиправних посягань на його права і свободи гарантовані Конституцією України. Позивач вказує, що вказані дії завдали йому моральної шкоди. Позивач зазначає, що внаслідок незаконного обмеження його прав він тривалий час залишався в стані невизначеності, протягом тривалого строку не мав можливості вести свій звичайний спосіб життя. Внаслідок з порушенням його права на захист судом та права на ефективний засіб юридичного захисту він зазнав негативного впливу, був вимушений виправдовуватися перед родичами та друзями, що принизило його честь та гідність , а тривала нервова напруга призвела до появи негативних змін у стані здоров`я, таких як швидка втомлюваність, пасивність, знижений настрій, пригніченість , образливість невпевненість в собі тощо. Доказом порушення прав позивача є відсутність у нього виданого йому талону-повідомлення про про прийняття та реєстрацію заяви від 27.04.2023 року, який мав бути виданий протягом 24 годин. Також доказом обмеження прва громадян на захист судом прав і свобод є відсутність у нього станом на день подання позову пам`ятки про прваа потерпілого , будь-яких копій постанов тощо в межах кримінального провадження № 12023152040000704\~від 08.06.2023 року. Розмір моральної шкоди встановлений Законом України «Про судовий збір» в абзаці 2 підпункту 5 пункту 1 статті 4, де ставка судового збору визначена у розмірі 2684 грн., отже розмір моральної шкоди має доівнювати 100-кратному розміру судового збору та становить 268 400 грн. Позивач в позовній заяві посилається на положення ст.ст 55, 64 Конституції України, ст. 214 КПК України, ст. 10-16, 23, 1167, 1172, 1174, 1191 ЦК України Закон України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", ст. 6,13,17 Конвенції про захист прав людини та сновоположних свобод та остаточно просить стягнути з Держави Українив в особі Головного управління Державної казначейської служби в Миколаївській області за рахунок Державного бюджету України в порядку відшкодування моральної шкоди 268 400 грн. 27 грудня 2023 року представником відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області надано відзив на позов, в якому зазначили, що позивачем не надано доказів на підтвердження спричиненої моральної шкоди, відсутній причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідачів та завданою йому, на думку позивача, шкодою, дії відповідачів не визнані неправомірними чи протиправними.Також посилаютьяс на те, що вони є неналежними відповідчами по справі, адже працівники ДКС не порушували жодних прав позивача.Враховуючи зазначене вище, просять в задоволенні позову відмовити. 08 січня 2024 року представником відповідача ГУНП в Миколаївській області надано відзив на позов, в якому зазначили, що механізм захисту порушеного права особи передбаченого чинними нормами КПК України шляхом оскарження бездіяльності слідчого, а наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб саме по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. Також вказала, що доводи позивача зводяться до незгоди з процесуальними рішеннями, які приймались службовими особами органів досудового розслідування, натомість у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження порушення особистих немайнових прав позивача, завдання шкоди його здоров`ю та душевних страждань, а отже заподіяння йому внаслідок неправомірних дій службовими особами органів досудового розслідування моральної шкоди.Враховуючи зазначене просять в задоволенні позову відмовити. 03.10.2024 року представником ГУНП надано додаткові пояснення по суті позовних вимог, в яких викладено обставини розслідування зазначених позивачем кримінальних проваджень, надано пояснень щодо відсутності, на думку представника відповідача, протиправних дій поліцї та завдання позивачеві моральної шкоди. Ухвалою судді Центрального районного суду м.Миколаєва Черенкової Н.П. від 31.07.2023 року дана заява залишена без руху та\~надано позивачу п`ятиденний строк з дня отримання ухвали, усунути зазначені недоліки в ухвалі суду. Ухвалою від 14.08.2023 року дану позовну заяву повернуто позивачу\~на підставі ч.3 ст. 185 ЦПК України. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 22.11.2023 року ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 14.08.2023 року скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Черенкової Н.П. від 30.11.2023 року відведено суддю Черенкову Н.П. від розгляду даної справи. На підставі розпорядження в.о.керівника апарату Центрального районного суду м. Миколаєва Баландіної В.Є. № 410 від 05.12.2023 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.12.2023 року визначено суддю Гуденко О.А. 06.12.2023 року справа передана на розгляд судді Гуденко О.А. Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 12.12.2023 року прийнято справу до провадження. Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 02 квітня 2024 року закрито підготовче провадження у справі. Позивач в судове засідання не з`явивися, представник позивача адвокат Бєлік В.Г. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задоволити позов в повному обсязі, вказував на незаконність бездіяльності посадових осіб відповідача та завдання позивачеві моральної шкоди - з підстав та за обставин, викладених в письмових поясненнях, наданих суду. Представниця відповідача Головного управління Національної поліції у Миколаївській області Нофенко М. в судовому засіданні проти позову заперечила з підстав наведених у відзиві. Представниця відповідача Головного управління\~Державної казначейської\~служби у\~Миколаївській областіСамарська Т.А. в судовому засіданні проти позову заперечила з підстав наведених у відзиві. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, давши оцінку доказам, суд приходить до наступних висновків. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 стаття 4 ЦПК України). Згідно зі статтею 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. \~Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни).\~\~\~\~\~\~\~Результат тлумачення приватно-правових норм, тобто діяльності зі з`ясування їхнього змісту (сенсу), має бути розумним. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вже звертав увагу на те, що загальні засади (принципи) цивільного права є фундаментальними, й інші джерела правового регулювання, насамперед акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту цих засад (принципів). Останні мають пряму дію, а тому їх слід ураховувати, здійснюючи, зокрема, тлумачення приписів актів цивільного законодавства \~Велика Палата Верховного Суду послідовно нагадує, що предмет позову це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права або охоронюваного законом інтересу. Від підстав позову слід відрізняти правові підстави позову (правове обґрунтування позову) правову кваліфікацію обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові, оскільки суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно здійснити правову кваліфікацію спірних правовідносин. Відповідно до ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України). Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частина п`ята статті\~263 ЦПК України). Отже, обставини справи це життєві факти, які мають значення для вирішення спору, такі як вчинення чи невчинення певної дії певною особою; настання чи ненастання певних подій; час, місце вчинення дій чи настання подій тощо. Обставини встановлюються судом шляхом оцінки доказів, які були досліджені в судовому засіданні. За наслідками такої оцінки доказів, зокрема щодо їх належності, допустимості, достовірності, достатності (статті 7780 ЦПК України) суд робить висновок про доведеність чи недоведеність певних обставин. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.\~При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову Позивач в позовній заяві посилається на те, що предметом даного позову є « незаконне проведення в ході кримінального провадження № 12023152040000704 інших процесуальних дій, ніж передбачено законом України від 13.04.2012 №4651- УІ, кримінально-процесуальним законодавством України, що обмежують права громадянина України і завдали йому моральної шкоди». Обставини справи керівник відділення поліції № 2 Р.Бурлаков не виконав положення в имоги наказу № 100 МВС України Про затвердження Порядку ведення єдиного обліку в органах (підрозділах) поліції заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення та інші події а саме щодо невиконання вимог наказу в наступних положеннях: - якщо заява (повідомлення) надійшла до органу (підрозділу) поліції під час особистого звернення заявника одночасно з її (його) реєстрацією в ІКС ІПНП або журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення та інші події (далі - журнал ЄО) , уповноважена службова особа оформлює та видає заявникові талон-повідомлення ЄО про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію .Корінці талонів-повідомлень зберігаються в уповноваженої службової особи; - за рішенням керівника органу (підрозділу) поліції або особи, яка виконує його обов`язки, відомості про виявлене кримінальне правопорушення уповноважена службова особа реєструє в ІКС ІПНП (журналі ЄО в разі тимчасової відсутності технічних можливостей унесення таких відомостей до ІКС ІПНП) та невідкладно, але не пізніше 24 годин реєстрації передаються: до органу досудового розслідування для внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) або передання цих відомостей до органів (підрозділів) поліції нижчого рівня та їх внесення до ЄРДР;у міжрегіональних територіальних органах поліції та їх територіальних (відокремлених) підрозділах - до органів (підрозділів) поліції, на території обслуговування яких сталася така подія, для прийняття відповідних рішень та внесення до ЄРДР» Через це уповноважена особа органу досудового розслідування не виконала вимоги ст. 214 КПК України , слідчий СВ протягом 24-годин не вніс відомості з заяви потерпілого до ЄРДР, не надав заявнику витягу з ЄРДР. Як наголосив\~у своїх\~поясненнях представник\~позивача \~такими іншими\~процесуальними діями\~відповідчаа (посадових\~осіб ГУНП)\~,\~як 1)\~ненадання позивачем\~протягом більше\~4\~діб замість\~однієї доби\~Талону-повідомлення\~та 2)\~ненадання позивачеві\~пам`ятки потерпілого\~,\~які призвели\~до несвоєчасного\~початку досудового\~розслідування та\~позбавлення позивача\~статусу потерпілого\~в кримінальному\~провадженні \~порушені фундаментальні\~прваа позивача,\~які гарантовані\~як Конституцією\~України ,\~так і\~Конвенцією про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод\~ статті\~6\~(\~обмежено його\~право на\~доступ до\~суду)\~,\~10\~(\~заборона обмеження\~прав \~і свобод)\~,\~13\~(Право\~на ефективний\~засіб правового\~захисту),\~ Міжнародним пактом про громадянські і політичні права щодо заборони дискримінації та порушення визначеного в статті 2 Пакту обов`язку Держави-учасниці, якою є Україна, забезпечити всякій особі, права і свободи якої, визнані в цьому Пакті, порушено, ефективний засіб правового захисту, навіть коли це порушення було вчинене особами, що діяли як особи офіційно. Праціники поліції, не виконавши вимоги ст. 55,214 КПК україни, положення Наказу МВС № 100, вимоги ЗУ "Про Націоональну поліцію" , позбавили [PERSON] права на доступ до суду, привласнивши функції суду щодо вирішення питання захищати чи ні його права. Завдяки таким діям поліції конституційні прваа Зроднікова були порушені таким чинлм, що ці права були повністю втрачені. Також такими діями було нівельовано до повної втрати гарантоване [PERSON] , ст. 13 Конвенції право на на ефективний засіб правового захисту. Наголосив суду, що згідно ст. 55 Конституції України "Права і свободи людини і громадянина захищаються судом" - суд зобов`язаний захищати в суді саме права громадян, а не права працівників поліції та інших державних органів. Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Системне тлумачення зазначених норм свідчить про те, що особа має право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону № 266/94-ВР та статті 1176 ЦК України лише за існування таких умов: шкода завдана особі визначеними у згаданих вище нормах державними органами (органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність; органами досудового розслідування; прокуратурою; судом); шкода завдана особі переліком рішень, дій чи бездіяльності посадових чи службових осіб таких органів. Оскільки [PERSON] , є лише заявником у даних кримінальних провадженях , прагне стати потерпілим, але ж в будь-яеому разі не є тією особою, яка підозрюється чи обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення та до якою застосовувалияс заходи кримінального примусу - отже до таких правовідносин не застосовуються приписи статті 1176 ЦК України та Закону № 266/94-ВР. Відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про Національну поліцію» у складі поліції функціонують: кримінальна поліція, патрульна поліція, органи досудового розслідування, поліція охорони, спеціальна поліція, поліція особливого призначення, інші підрозділи, діяльність яких спрямована на виконання завдань поліції або на забезпечення її функціонування, рішення про створення яких приймається керівником поліції за погодженням з Міністром внутрішніх справ. Згідно ст. 1 ЗУ "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян". Саме на інші процесуальні дії ( невчинення визначеного переліку дій при прийнятті заяви про вчинення кримінального правопорушення від [PERSON] ) і посилається позивач при обгрунтуванні свого позову. З матеріалів справи вбачається , що [PERSON] звернувся до відділення поліції № 2 Миколаївського районного управління поліції Головного управління поліції в Миколаївській області із заявою від 27.04.2023 року Вих.№4/ЗКД-19 , яка була зареєстрована 28.04.2023 про вчинені кримінальні правопорушення, передбачені статтями 403,363,366,367 КК України організованими групами службових та посадових осіб [INFO] . Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30.06.2023 року у справі № 489/2061/23 скаргу [PERSON] на бездіяльність слідчого поліції, яка полягає у невнесенні відомостей в ЄРДР з заяви потерпілого, нездійсненні слідчих (розшукових) та інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений КПК України строк - задоволено частково. Зобов`язано визначену керівником органу досудового розслідування уповноважену особу ВП № 2 МРУП ГУНП в Миколаївській області, внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про вчинення кримінального правопорушення, викладені у заяві [PERSON] , зареєстрованої в ЖЄО за № 4620 від 28.04.2023, за виключенням відомостей, по яким вже було внесено відомості до ЄРДР (Ухвала слідчого судді № 1-кс/489/528/23, матеріали ЖЄО 4840) та розпочати розслідування. Як вбачається з ухвали слідчого судді , скаржник [PERSON] звернувся зі скаргою до суду, в якій просить визнати незаконними рішення дії, бездіяльність слідчого; зобов`язати слідчого ВП №2 МРУП ГУНП в Миколаївській області вчинити певні дії згідно ст. 214, 55-56, 1, 2, 28 Глави 20 КПК України, а саме: уповноважену особу ВП № 2 МРУП ГУНП в Миколаївській області, яка прийняла його заяву про вчинені кримінальні правопорушення вручити пам`ятку про права потерпілого (ч.2 ст.55 КПКУ); уповноважену особу ВП № 2 МРУП ГУНП в Миколаївській області (працівник чергової служби), яка внесла відомості з його заяви з використанням ІТС ІПНП (інформаційно-телекомунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України), видати йому як заявникові талон-повідомлення ЄО про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення (п.4 Розділ II Наказу); за рішенням керівника органу (підрозділу) поліції, керівника територіального органу державної виконавчої влади (поліції) Р.Бурлакова або особи, яка виконує його обов`язки, уповноважену службову особу після реєстрації в ІТС ІПНП (журналі ЄО в разі тимчасової відсутності технічних можливостей унесення таких відомостей до ІТС ІПНП) невідкладно, але не пізніше 24 годин реєстрації відомості про виявлене кримінальне правопорушення передати до органу досудового розслідування для внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань (ЄРДР) (абз. 2 і 3 п.7 Розділ ІІ Наказу); керівника органу досудового розслідування ВП № 2 МРУП ГУНП в Миколаївській області, заступника начальника відділення поліції начальника слідчого відділення С. Шамшуру визначити слідчого який здійснюватиме досудове розслідування кримінальних правопорушень, зазначених в його заяві; слідчого вчинити певні дії, передбачені Законом України від, зокрема, згідно ст. 214, 55-56, 1-2, 7-9 КПК України, внести відомості з його заяви до ЄРДР про вчинені злочини, передбачені ч.1-2 ст. 366, 364, 367 ч.1-3 ст.403 КК України, надати витяг з ЄРДР, визнати його потерпілим, вручити пам`ятку про права потерпілого, розпочати досудове розслідування; витребувати в суд матеріали заяви від слідчого, ВП №2 для забезпечення потерпілому в п.3 ч.3 ст.56 КПК України права на безпосередню участь у перевірці доказів та визнати обов`язковою участь у судовому розгляді цієї скарги слідчого, керівника органу досудового розслідування ВП № 2 МРУП ГУНП в Миколаївській області. У скарзі зазначає, що 28.04.2023 він, як потерпілий, особисто подав до ВП № 2 МРУП ГУНП в Миколаївській області заяву від 27.04.2023 про вчинені службовими і посадовими особами [INFO] , [INFO] кримінальні правопорушення, передбачені ч.1-2 ст. 366, 364, 367 ч.1-3, 5 ст. 403 КК України, але у встановлений законом строк талон-повідомлення про прийняття від нього заяви про вчинені злочини не було видано, відомості з його заяви не були внесені до ЄРДР, слідчий для здійснення досудового слідства не був визначений, слідчі (розшукові) дії, негласні слідчі (розшукові) та інші процесуальні дії, які зобов`язані вчинити у визначений КПК України строк слідчий, інші службові та посадові особи органу досудового розслідування не виконали. Дослідивши матеріали скарги, матеріали ЖЄО № 4602 від 28.04.2023, слідчий суддя дійшов таких висновків.Як вбачається із змісту скарги, [PERSON] звернувся до правоохоронних органів щодо вчинення відносно нього кримінального правопорушення. Якщо особа звертається із заявою до органів, відповідальних за реалізацію завдань кримінального провадження, пов`язаних із вчиненням, на її думку, кримінального правопорушення, то це звернення недопустимо розцінювати в порядку Закону України "Про звернення громадян". Отже, якщо зі звернення особи вбачається, що вона порушує перед органом досудового розслідування питання про вчинення кримінального правопорушення, ініціюючи здійснення ним дій, визначених КПК, то навіть за умови, що результати аналізу наведених особою відомостей свідчать про відсутність ознак складу злочину, такі відомості мають бути внесені до ЄРДР з подальшим закриттям кримінального провадження відповідно до ст. 284 КПК.В порушення вимог ст. 214 КПК України, відомості викладені у заяві [PERSON] , не були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розслідування не було розпочате. Судом при розгляді скарги ( зміст якої є аналогічним викладеним в обгрунтування даної позовної заяви твердженням позивача) в порядку кримінально-процесуальногосудовчинства зазначено: стосовно вимоги щодо визнання незаконними рішення, дій, бездіяльності слідчого, то відповідно до ч.2 ст. 307 КПК України, така форма реалізації рішення, як визнання бездіяльності незаконною, не передбачена. Що стосується інших вимог, щодо визнання потерпілим та вручення пам`ятки, то ці вимоги є передчасними, а вимоги щодо надання витягу з ЄРДР та розпочати досудове розслідування є похідними, та повинні самостійно реалізовуватися слідчим після внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР. На підставі вказаної ухвали слідчого судді за заявою [PERSON] було зареєстровано кримінальне провадження 12023152040000936 від 26.07.23 , про що 14.08.2023 року було повідомлено позивача та направлено йому копію витягу з ЄРДР. Як вбачається з ухвали від 11 жовтня 2023 р. слідчого судді Ленінського районного суду м. Миколаєва (кримінальне провадження 12023152040000936 від 26.07.23 ) , якою відмовлено у задволенні скарги [PERSON] на рішення слідчого, оформлене постановою 11.09.23 про відмову у визнанні [PERSON] потерпілим з огляду на те, що склад злочину, який розслідується в даному провадженні є формальним. Склад злочину, опис якого міститься у диспозиції ч. 1 ст. 366 КК, є формальним, і злочин визнається закінченим з моменту вчинення однієї із зазначених у ній дій, незалежно від того, чи спричинили ці дії які-небудь наслідки і чи був використаний підроблений документ. Згідно ч. 1 ст. 55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди.Отже обґрунтування скарги не є підставою для скасування рішення слідчого, яке прийняте відповідно до закону, оскільки за даним складом злочину [PERSON] не є потерпілим. До позову позивачем долучено копію Талону -повідомлення єдиного обліку № 4840 про пийняття заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення , з якого вбачається, що 03.05.2023 року о 17.38 до ЧЧ ВП № 2 МРУП надійшли матеріали через секріатаріат щодо можливих неправомірних дій з боку працівників [INFO] відносно заявника [PERSON] проводиться перевірка ДОП. До позову позивачем долучено витяг з ЄРДР за номером кримінального провадження 12023152040000704 від 08.06.2023 року за ст. 403 ч.3 КК України , короткий виклад осбавин: відповідно ухвали Ленінського районного суду м.Миколаєва № 489/1898/23 від 01.06.2023 [PERSON] звернувся до ВП № 2 за фактом призову його на військову службу за направленням в зону бойових дій без належного междичного огляду , внаслідок чого погрішився стан його здоров`я та відбулося невиконання наказу, що були вчинені посадовими особами [INFO] та вжити заходи до початку розслідування. Також позивачем долучено копію його заяви за № 4/ЗКД-19 від 28.07.2023 року. Жодних інших доказів на підьтвердження своїх вимог позивачем до позову не додано. Як вбачається з з ухвали від 01.06.2023 р. слідчого судді Ленінського районного суду м. Миколаєва у справі № 489/1898/23 - скаргу [PERSON] , на бездіяльність слідчого щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою про кримінальне правопорушення від 23.04.2023 - задволено частково. Зобов`язано слідчого СВ ВП № 2 Миколаївського РУП ГУ НП в Миколаївській області відповідно до ст. 214 КПК України внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою [PERSON] від 23.04.2023 про кримінальне правопорушення, передбачене частинами 1-3 ст. 403 КК України, за фактом призову його на військову службу та направлення в зону бойових дій без належного медичного огляду, внаслідок чого погіршився стан його здоров`я та відбулося невиконання наказу про направлення в зону бойових дій військовослужбовців, що були вчинені посадовими особами [INFO] , та вжити заходи для початку розслідування. Зі скарги слідує, що 24.04.2023 [PERSON] подав до СВ ВП № 2 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області заяву від 23.04.2023 про вчинення службовими і посадовими особами [INFO] кримінальних правопорушень, передбачених частинами 1-2 статей 364, 366, 367 та частинами 1-3 ст. 403 КК України, за фактом призову його на військову службу та направлення в зону бойових дій без належного медичного огляду, внаслідок чого погіршився стан його здоров`я та відбулося невиконання наказу про направлення в зону бойових дій військовослужбовців, що були вчинені посадовими особами [INFO] та ВЛК. Проте відомості про кримінальні правопорушення за вказаною заявою до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені не були. Судом зазначено, що вимоги скарги про зобов`язання слідчого надати витяг з ЄРДР, визнати потерпілим та вручити пам`ятку про права потерпілого задоволенню не підлягають, оскільки, по-перше, обов`язок особи, яка внесла відомості до ЄРДР про кримінальне правопорушення, надати заявнику витяг з ЄРДР визначений законом та виникає через 24 години з моменту внесення таких відомостей. По-друге, на даному етапі розгляду скарги така бездіяльність слідчого не установлена. По-третє, положеннями ст. 303 КПК України не передбачено можливість оскарження вказаної бездіяльності слідчого. Як підтверджується матеріалами справи, дане кримінальне провадження № 12023152040000704 від 08.06.2023 року за ст. 403 ч.3 КК України передано за підслідністю до ТУ ДБР , розташованого у місті Миколаєві. При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що ні позивач, ні його представник вазаглі не зазначили суду, чи визнано [PERSON] потерпілим у вказаному кримінальному провадженні, якщо ні то чи оскаржував він відповідне рішення слідчого у передбаченому КПК України порядку. Суд зауважує, що ст. 403 КК України знаходить в Розділі XIX цього кодексу « КРИМІНАЛЬНІ ПРАВОПОРУШЕННЯ ПРОТИ ВСТАНОВЛЕНОГО ПОРЯДКУ НЕСЕННЯ ВІЙСЬКОВОЇ СЛУЖБИ (ВІЙСЬКОВІ КРИМІНАЛЬНІ ПРАВОПОРУШЕННЯ)». Військовими кримінальними правопорушеннями визнаються передбачені цим розділом кримінальні правопорушення проти встановленого законодавством порядку несення або проходження військової служби, вчинені військовослужбовцями, а також військовозобов`язаними та резервістами під час проходження зборів. Отже, позивачем взагалі не зазначено, яким чином він міг бути потерпілим у вказаному кримінальному правопорушенні. Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із цих складових є підставою для відмови у задоволенні позову. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, зокрема, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеня зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Як багаторазово наголошено у практиці Верховного Судд у у вказаній категорії справ - протиправність дій чи бездіяльності посадової особи або органу є одним з обов`язкових елементів, встановлення якого створює сукупність підстав для виникнення обов`язку з відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, оскільки за змістом статей 1173, 1174 ЦК України підлягає відшкодуванню шкода, завдана не будь-якими, а саме незаконними рішеннями,дією чи бездіяльністю органу державної влади чи його посадової особи. Під протиправністю потрібно розуміти безпосередню суперечність (невідповідність) рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі (див. постанову Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21)). Як визначено у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22 - під час розгляду справ про відшкодування моральної шкоди суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та на яких міркуваннях він у цьому базується, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Порушення прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine). Отже, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у виді погіршення здоров`я, можуть підтверджувати завдання моральної шкоди. З огляду на загальні засади доказування у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і яким є розмір її відшкодування. Вирішувати такі спори потрібно з урахуванням того, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Відтак позивач, звертаючись до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, повинен довести, що внаслідок протиправних дій працівників патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення йому була заподіяна моральна шкода, зазначити, у чому вона проявлялася, а також обґрунтувати розмір її відшкодування Третім обов`язковим елементом для покладення на державу відповідальності за відшкодування особі шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, - є причинно-наслідковий зв`язок між протиправними (неправомірними) діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. Водночас причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди (див. висновки Верховного Суду, сформульовані у постанові від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц). Верховний Суд у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 918/203/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі № 904/3667/19 зробив висновок про те, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також причинно-наслідкового зв`язку такої поведінки із завданою шкодою. Саме лише задоволення скарги щодо неправомірності дій працівників правоохоронного органу не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між діями працівників (посадових осіб) такого органу та завданою шкодою. Причинний зв`язок (як обов`язковий елемент цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди) між протиправною поведінкою та шкодою проявляється у тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2022 року в справі № 686/5244/21 (провадження № 61-14316св21) зазначено, що: «правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. За змістом статей 1173, 1174 ЦК України, шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Як неодноразово виснувала Велика Палата Верховного Суду, у разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи . Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Залежність розміру відшккодування моральної шкоди від роміру судового збору, визначеного ЗУ «Про судовий збір» на час звернення до суду з відповідним позовом взагалі нячим не передбачена та є наслідком хибного тлумачення представником позивача норм права. Незгода з процесуальними рішеннями у кримінальному провадженні, які оскаржено в порядку, передбаченому КПК України, та скасування цих рішень в судовому порядку не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди. Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності слідчого та прокурора не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування шкоди». Подібні за змістом висновки зроблені у постановах Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 686/27885/19 (провадження № 61-8240св20), від 12 лютого 2024 року у справі № 757/4970/22-ц (провадження № 61-1781св23), від 18 вересня 2024 року у справі № 757/63852/21 (провадження № 61-336св24). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 червня 2024 року у справі № 463/1698/21 (провадження №61-9237св23) зроблено висновок, що «правовою підставою для відшкодування шкоди є не лише сам факт скасування процесуальних рішень, прийнятих прокурором або судом, а встановлення протиправності та систематичної бездіяльності слідчих або посадових осіб органів прокуратури, надмірної тривалості досудового розслідування у кримінальному провадженні та спричинених у зв`язку із цим негативних наслідків для позивачки. Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово визначала, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту несвоєчасного виконання обов`язкових дій, а важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів особи. Самі по собі строки поза зв`язком з конкретною правовою ситуацією, набором фактів, умов та обставин, за яких розгорталися події, не мають жодного значення. Сплив чи настання строку набувають (можуть набути) правового сенсу в сукупності з подіями або діями, для здійснення чи утримання від яких встановлюється цей строк. Така правова позиція була викладена в постанові Верховного Суду України від 13 червня 2017 року у справі № 12-1393а17 і постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 квітня 2018 року у справі № П/9901/137/18 (800/426/17) та від 27 лютого 2020 року у справі № 800/304/17». Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Наведені норми процесуального права позивачем не дотримано, доказів, які б підтверджували наявність складових для відшкодування моральної шкоди, суду не надано. Як на підставу задоволення своїх вимог [PERSON] посилався на те, що внаслідок внесення уповноваженими особами ВП № 2 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області до ЄРДР відомостей про вчинення кримінального правопорушення за його заявами від 27-28 квітня 2023 року , ненадання протягом 24-годин талону-повідомлення та ненадання витягів з ЄРДР та не вручення пам`ятки про права потерпілого, були порушені його конституційні права, знівельовоно його право на захист судом - що спричинило йому моральну шкоду. Відповідно до частини 1 статті 214 КПК України слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування, а дізнавач - керівником органу дізнання, а в разі відсутності підрозділу дізнання - керівником органу досудового розслідування. Таким чином, підставами для початку досудового розслідування є заява (громадян про вчинений злочин; з`явлення із зізнанням); повідомлення (підприємств установ, організацій, посадових осіб, представників влади, громадськості; представників влади, громадськості або окремих громадян, які затримали підозрювану особу на місці вчинення злочину; повідомлення, опубліковані в пресі); самостійне виявлення слідчим, прокурором із будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення (під час іншого досудового розслідування, через засоби масової інформації, матеріали оперативних підрозділів, виконавчої служби, контролюючих органів тощо). Відповідно до пункту 5 частини 5 статті 214 КПК України, до Єдиного реєстру досудових розслідувань вносяться відомості, зокрема і попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність. Отже, визначення попередньої кваліфікації діяння щодо якого здійснюється досудове розслідування, є обов`язком слідчого, а не особисто заявника. Більш того, зважаючи на той факт, що відомості (фабула та попередня кваліфікація) вносять до здійснення дій з досудового слідства, лише згодом стане зрозуміло чи була попередня кваліфікація, яку внесено до ЄРДР відповідною, або при внесенні було здійснено припущення, яке не знайшло свого підтвердження, або діяння має іншу кваліфікацію. У даній категорії справ про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями правоохоронних органів , задоволення скарги заявника та зобов`язання відповідного органу досудового розслідування внести відомості за заявою про вчинення кримінального правопорушення до ЄРДР - не може оцінюватись як преюдиційний факт завдання моральної шкоди особі, відносно якої спочатку відмовлено у внесенні таких відомостей до ЄРДР , і як наявність причинно-наслідкового зв`язку між цими обставинами. Законодавець чітко встановлює в частині 2 статті 55 КПК України момент виникнення прав та обов`язків потерпілого (визначені статтями 56, 57 КПК України), яким є подача заяви про скоєння стосовно нього кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого. Потерпілому вручається пам`ятка про процесуальні права та обов`язки особою, яка прийняла заяву про вчинення кримінального правопорушення. Для визнання особи потерпілою не потрібно прийняття окремого процесуального документа у формі, наприклад, постанови про притягнення до провадження як потерпілого. Як вбачається зі змісту позовної заяви [PERSON] , посилаючись на те, що слідчий не надав йому талрну-повідомлення про реєстрацію заяви, витяг з ЄРДР, не вручив йому пам`ятку про права потерпілого, не здійснення розслідування цих злочинів, при цьому не зазначає на підтвердження жодних обґрунтованих та допустимих доказів, а лише тільки стверджує про «інші процесуальні дії» посадових осіб органу досудового слідства. При цьому суд зауважує, що вручення заявникові пам`ятки потерпілого за вищезазначеним положеннями КПК України не є безумовним обов`язком слідчого при прийнятті заяви про вчинення кримінального правопорушення , тим більше що в ЄРДР були внесені відомості за заявами позивача про вчинення кримінальних правопорушень за ст. 366 КК України (яке є формальним складом злочину і ухвалою суду в порядку кримінального судочинства підтверджено відсутність у [PERSON] підстав визнання потерпілим у цьому кримінальному провадженні та за ст. 403 КК України ( яке відноситься до виду військових кримінальних правопорушень за об`єктом посягання - проти порядку підлеглості та військової честі ). Як зазначено у висновках про застосування норм права му Постанові від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22 ( провадження № 14-87цс24) Великої Палатт Верховного Суду , для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є наявність трьох елементів (умов): неправомірний характер дії (бездіяльності) цього органу (посадових або службових осіб), наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою. Водночас наявність вини посадових осіб органів державної владине є обов`язковою умовою такого виду відповідальності. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України. Так, для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту несвоєчасного виконання обов`язкових дій, а важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Суд зазначає, що невручення позивачеві пам`ятки потерпілого відповідальною особою при реєстрації заяви про кримінальне правопорушення не є порушенням вимог кримінально процесуального законодавства. Також з матеріалів цивільної справи неможливо встановити наявність фактичних даних, які б свідчили про можливість порушення відповідальною особою при реєстрації заяви про кримінальне правопорушення вимог кримінально процесуального законодавства щодо несвоєчасної реєстрації заяви [PERSON] за його заявою № ЗКД-18 від 23.04.2023, за якою в подальшому було порушено кримінальне провадження № 12023152040000704 інші процесуальні дії слідчих під час провадження кого і визначає предметом даного позову позивач - адже ні копії такої заяви, ні талону-повідомлення за нею позивачем взагалі до матеріалів справи додано не було. Проте якщо б факт несвоєчасного вручення [PERSON] відповідного Талону-повідомлення за цією заявою і мав місце, як мав місце вручення з запізненням в декілька днів відповідного Талону за заявою [PERSON] , від 28.07.2023 року № 4/ЗКД-19 це свідчить про наявність певних недоліків у процесуальній діяльності посадових осіб правоохоронного органу, однак це не може свідчити про незаконність їх діяльності, як такої. А відтак, позивач всупереч процесуальних обов`язків доказування підстав заявленого позову, передбачених статтями 12, 81 ЦПК України, не надав до суду належних і допустимих доказів у розумінні статті 76 ЦПК України факт завдання йому моральної шкоди внаслідок несвоєчасного надання Талонів-повідомлень про прийняття заяв тавитягів з ЄРДР, не вручення пам`ятки про права потерпілого, причинний зв`язок між діями слідчого поліції та настанням тих негативних наслідків, на які він посилався. За такого, з огляду на відсутність доведення позивачем факту заподіяння йому моральних страждань або втрат немайнового характеру, встановлення факту протиправності дій слідчого, факту наявності причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та протиправними діями (бездіяльністю) зазначеного органу та його вини в заподіянні цієї шкоди, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Відповідно до змісту частини 1 статті 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення. За правилом частини другої статті 307 КПК України, ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги. Отже, за вказаним позивачем обставин, останній в повному обсязі скористався своїм правом оскаржити бездіяльність слідчого щодо невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР у строки визначені процесуальним законодавством - у спосіб визначений статтею 303 КПК України. Доводи представника позивача про обов`язковість врахування судом висновків Верховного Суду, які наведені нми у письмових поясненнях викладені в постановах від 24 березня 2020 року (справа №818/607/17), від 20 жовтня 2020 року (справа №610/3221/19-ц) та від 04 листопада 2020 року (справа №201/7621/17 та інші), є необґрунтованими, оскільки висновки у цих справах і у цій справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. Як неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду, під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет\~спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені\~фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.Проте, жодне з рішень Верховного Суду, на яке посилався представник позивача в своїх поясненнях, не є релевантним до даних правовідносин сторін, отже у суду відсутній обов`язок надавати оцінку даним поясненням в межах розгляду даної справи. Таким чином, судом встановлено, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами як неправомірність дій посадових осіб відповідача так і факт завдання йому моральної шкоди внаслідок несвоєчасних «інших процесуальних дій» щодо реєстрації відповідальними особами відповідчаа його заяв про вчиненян кримінальних правопорушень та не вручення йому пам`ятки про права потерпілого, також позивачем не доведено причинний зв`язок між діями посадових осіб відповідача та настанням тих негативних наслідків, на які позивач посилався. Відтак, позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки є необґрунтованими та не містять належних та допустимих доказів на підтвердження порушення прав позивача. При цьому суд зауважує, що численні посилання представника позивача на норми міжнародного права, як-то порушення ст.ст. 6,10.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Міжнародного пакту про громадянські та політичні права , Загальної деларації прав людини взято судом до уваги, проте само по собі посилання на порушення державними органами та їх посадовими особами норм міжнародного права без доведення в чому саме полягає це порушення ( як в даному випадку позивачем не обгрунтовано яким чином оскаржуваними «іншими процесуальними діями» відповідальних осіб органу поліції порушеного його право на захист судом та право на ефективний засіб правового захисту) не можуть слугувати самі по собі підставою для визнання вимог обгрунтованими та їх задоволення судом. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати компенсувати за рахунок держави.

Outcome: dismissed