Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-19 00:00:00

04 листопада 2024 року до Заводського районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якій ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» просить стягнути відповідачів основний борг за послуги з централізованого опалення в сумі 21\~177,54 грн, суму, на яку підлягає збільшенню борг з урахуванням індексу інфляції 1\~690,10 грн, три відсотки річних 748,74 грн. Позовна заява мотивована тим, що в опалювальні періоди 2018-2019, 2019-2020, 2020-2021 р.р. ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» надав послугу з централізованого опалення до житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідачі зареєстровані у вказаній квартирі, тобто вони є споживачами послуг та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг відповідно до ст. 9 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги та ст.ст. 64, 68 Житлового кодексу Української РСР. Підприємством вживались заходи для укладення споживачами Договору про надання послуг з централізованого опалення та підігріву питної води, проте договір не укладено, але обов`язок сплачувати вартість наданих послуг випливає з самого факту користування цією послугою відповідно до ст. 11 ЦК України. Внаслідок невиконання відповідачами своїх зобов`язань по сплаті за послуги з централізованого опалення, виникла заборгованість за період з 01.11.2018 по 30.04.2021, яка складає 21\~177,54 грн. Також за період з 01.12.2018 по 30.04.2021 відповідачам нараховано 1\~690,10 грн сума, на яку підлягає збільшенню боргу з урахуванням індексу інфляції, а також 748,74 грн 3% річних, що разом з основною сумою боргу становить 23\~616,38 грн. Ухвалою суду від 11 листопада 2024 року відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду. 11 грудня 2024 року засобами електронної пошти від представника відповідача Виговського П.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник просить відмовити у задоволенні позову. Відзив обґрунтований тим, що за аналогічними вимогами вже видавався судовий наказ, який за заявою [PERSON] був скасований. З 01 квітня 2020 року [PERSON] проходить службу в ЗСУ. Від солідарного відповідача своєї матері [PERSON] , яка вже декілька років проживає за кордоном, він дізнався з такими ж заявами позивач вже звертався і судові накази скасовувались. Власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] (батько заявника) та рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 11.11.2024 у справі № 487/3059/14-ц було звернуто стягнення на вказану квартиру. Батьки заявника розлучилися, ще коли заявник був малолітнім. [PERSON] не є власником вказаної квартири і ніколи в ній не проживав, а був лише зареєстрований до 07.05.2024, тобто не споживав послуг, а сама наявність факту реєстрації його місця проживання не являється безумовною підставою виникнення зобов`язання з оплати житлово-комунальних послуг. Також вважає, що за цими вимогами сплив термін позовної давності. Враховуючи викладене, представник просить застосувати строки позовної давності та відмовити у позові. 23 грудня 2024 року надійшла відповідь на відзив, яка мотивована тим, що 04.06.2021 ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» зверталось до суду із заявою про видачу судового наказу, за наслідками розгляду якої 11.08.2021 року видано судовий наказ. Проте 10.05.2023 за заявою [PERSON] скасовано судовий наказ, тому ОКП звертається до суду із позовом. [PERSON] є одноособовим власником кв. [ADDRESS] з 09.10.2007 р. і по теперішній час, тому зобов`язаний утримувати це майно. Інші відповідачі у період заявлених позовних вимог зареєстровані у цій квартирі, тому є споживачами. Дані, які б свідчили про обмеження жодному з відповідачів в доступі/користуванні вказаним житловим приміщенням, відсутні. Таким чином, відповідачі несуть солідарну відповідальність по утриманню цього майна. Тому наявні підстави для задоволення позову. До судового засідання представник позивача подав заяву про розгляд справи без його участі. Відповідачі в судове засідання не з`явились, причини не повідомили. Враховуючи повторну неявку відповідачів, те що один з відповідачів скористався правом на подання відзиву, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку: Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] і зареєстрований у ній. Також за вказаною адресою зареєстровані: [PERSON] , [INFO] (з 01.11.2016) та з 10.06.2010 р. по 06.05.2024 був зареєстрований [PERSON] (Витяг з реєстру територіальної громади міста Миколаєві від 31.05.2021, Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки: 407852074 від 12.12.2024; відповідь № 898210 від 11.11.2024 з Єдиного державного демографічного реєстру). Обласне комунальне підприємство «Миколаївоблтеплоенерго» в опалювальному сезоні 2018-2019, 2019-2020, 2020-2021 надало послугу з централізованого опалення до житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] (наряд № 145-а від 15.10.2018, наказ від 05.04.2019 № 225/1, наряд № 32 від 01.11.2019, наказ від 08.04.2020 № 192, наряд № 259 А 2020 р., наказ від 12.04.2021 № 236). Відповідно до положень ст.ст. 319, 322 ЦК України, власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Статті 13, 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 р. №1875-ІV, який діяв до 01.05.2019, передбачають, що залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Статтею 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 р. №2189-VІІІ, який введено в дію з 01.05.2019, визначено, що до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Згідно з п.п. 1 та 5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 р. №1875-ІV, який діяв до 01.05.2019, споживач зобов`язаний: укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору; оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Аналогічні положення містяться у статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 р. №2189-VІІІ, який введено в дію з 01.05.2019. Індивідуальний споживач, відповідно до положень статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 р. №2189-VІІІ, - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Також згідно з ст. 24 Закону України «Про теплопостачання» від 02.06.2005 № 2633-IV, основним обов`язком споживача теплової енергії, серед інших, є своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані укласти договір про надання житлово-комунальних послуг та оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Обов`язок сплатити за надані й спожиті послуги випливає також з частини першої статті 11 ЦК України про те, що цивільні права та обов`язки випливають з дій осіб, що передбачені актом цивільного законодавства. Відсутність між сторонами договору не може слугувати підставою для звільнення споживача від оплати отриманих послуг. Зазначена практика правозастосування правових норм у сфері оплати житлово-комунальних послуг є сталою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі 712/8916/17, постанови Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі № 401/710/15-ц, від 18 вересня 2019 року у справі № 369/3682/16-ц, від 07 лютого 2024 року у справі № 372/2236/21). Враховуючи наведені висновки, відсутність письмового договору про надання послуг, не звільняє споживачів від обов`язку сплачувати за надані послуги. Відповідно до вимог ст.526 ЦК України зобов`язання, підстави виникнення яких передбачені у ст.11 ЦК України, повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 3 ст. 9 України «Про житлово-комунальні послуги», дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Досліджені докази свідчать, що [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] та зареєстрований у ньому. В період 2018-2021, за який заявлено вимогу про стягнення заборгованості, за цією адресою також зареєстровані [PERSON] та [PERSON] . За такого [PERSON] разом з [PERSON] та [PERSON] , мають нести солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг, зокрема, з оплати за послуги централізованого опалення. Частиною 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 р. №2189-VІІІ на індивідуального споживача покладено обов`язок інформувати управителя, виконавців комунальних послуг про зміну власника житла (іншого об`єкта нерухомого майна) та про фактичну кількість осіб, які постійно проживають у житлі споживача, у випадках та порядку, передбачених договором. Однак, відповідачами не надано доказів звернення до ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» із заявами про не проживання у квартирі ( [ADDRESS] ) у спірний період. Також до суду відповідачі не надали докази непроживання у цій квартирі у спірний період, а тому підстав для звільнення відповідачів від оплати житлово-комунальних послуг немає. Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до наданого позивачем розрахунку сума боргу відповідачів за послуги централізованого опалення за період з 01 листопада 2018 р. по 30 квітня 2021 року, складає 21\~177,54 грн. Крім того за період з 01 грудня 2018 року по 30 квітня 2021 року відповідачам нараховані: 1\~690,10 грн сума, на яку підлягає збільшенню боргу з урахуванням індексу інфляції, а також 748,74 грн 3% річних. Доказів на спростування наявності заборгованості у вищенаведеному розмірі та належного виконання зобов`язання по сплаті за спожиті комунальні послуги, відповідачами надано не було. Суд зауважує, що обов`язок доказування покладається на сторін (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК) і збирання доказів у цивільних справах за загальним правилом не є обов`язком суду (ч. 2 ст. 12 ЦПК). У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Враховуючи вказані норми матеріального права, суд вважає, що позивач довів невиконання відповідачами обов`язку сплачувати за надані послуги. Згідно ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк, одностороння відмова від зобов`язання не допускається. В статтях 610, 611 ЦК України закріплено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу,. Обов`язковою умовою покладання на боржника передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України відповідальності є прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже, виходячи з встановлених обставин та враховуючи наведену норму, позивачем правомірно нарахована сума, на яку підлягає збільшенню боргу з урахуванням індексу інфляції, а також 3% річних. Оскільки відповідачем заявлено про застосування позовної давності, вирішуючи питання про дотримання позивачем строку позовної давності суд виходить з такого. Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання зобов`язань за договором позовна давність про повернення боргу, повернення яких визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Відповідно до ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Разом з цим, 02 квітня 2020 року набрав чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» 30.03.2020 №540-IX, яким Розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнене пунктом 12 такого змісту: «12. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.» Отже, всі строки позовної давності продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СОVID-19», прийнятої відповідно до ст. 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», на усій території України встановлений карантин з 12 березня 2020 року, який, в подальшому був неодноразово продовжений. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року. Отже, починаючи з 02.04.2020 строк позовної давності продовжений на час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), тобто до 30.06.2023. Тобто, виходячи з вищенаведених положень закону, пропущеною може бути позовна давність лише за вимогами, що виникли до 02.04.2017. Натомість, строк позовної давності за всіма вимогами, що виникли після 12.03.2017, та на які поширюється загальна позовна давність у три роки, вважаються продовженим до закінчення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19). Оскільки з 02.04.2017 строк позовної давності продовжений, борг за період з 01.11.2018 року по 30.04.2021 року нарахований в межах строків позовної давності, а відповідно подана відповідачем заява про застосування судом наслідків спливу строку позовної давності задоволенню не підлягає. З урахуванням викладеного, вимоги ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» про солідарне стягнення заборгованості з боржників підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі по 1009,33 грн. з кожного.

Outcome: approved