Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-27 00:00:00

Позивач [PERSON] , в особі адвоката Жукова В.В., звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до відповідачів, в якому просить: - скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Русанюка Золтана Золтановича від 22.02.2023 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 66510397 на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1887845680000) за [PERSON] ; - визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1887845680000) укалдений 24.05.2023 між [PERSON] та [PERSON] на підставі якого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко Миколою Олександровичем прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 67728997; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору та витрат за подання заяви про забезпечення позову. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 20 березня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошей, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. та зареєстрований в реєстрі за № 1700, відповідно до умов п. 1 якого [PERSON] , як Позикодавець передав, а я, як Позичальник, прийняв у власність грошову суму в розмірі 715 990,00 грн., що в еквіваленті становить 25 300,00 дол. США, за курсом продажу дол. США в АТ КБ «Приватбанк» (1 дол. США = 28,30 грн.) на день укладення Договору, яку Позичальник зобов`язався повернути Позикодавцю в строк та на умовах, передбачених Договором. Станом на 26.05.2021 року на виконання умов Договору позивачем частково повернуто на користь Позикодавця суму позику у розмірі 3 009,00 дол. США , що підтверджується копіями розписок про часткове погашення боргу за Договором, доданих до позовної заяви. У подальшому позивач втратив роботу, через що опинився у скрутному фінансовому становищі, внаслідок чого не зміг вчасно здійснювати повернення на користь Позикодавця позичених грошових коштів. 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 з 24.03.2022 року в Україні було введено воєнний стан, який триває до цього часу. Відповідно до п. 13 Договору з метою забезпечення зобов`язань за Договором, сторони домовились укласти іпотечний договір, з накладанням заборони відчуження, та здійсненням державної реєстрації обтяжень прав на квартиру [ADDRESS] , що буде предметом іпотеки. Вказана квартира була придбана особисто позивачем на власні заощадження з метою створення сім`ї, початку самостійного життя, окремо від батьків, що підтверджується договором купівлі - продажу квартири від 06.12.2019 року. На виконання умов п. 13 Договору між позивачем та [PERSON] 20 березня 2020 року було укладено договір іпотеки відповідно до умов якого я, як Іпотекодавець, передав [PERSON] , як Іпотеко держателю, в іпотеку нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] . Згідно п. 1.2 Договору іпотеки за домовленістю сторін, заставна вартість Предмету іпотеки, становить - 859 200,00 грн. 21 березня 2023 року до позивача подзвонив чоловік на ім`я [PERSON] , як представник [PERSON] , який повідомив, що він знаходиться за місцем проживання позивача у квартирі [ADDRESS] і має намір замінити вхідні замки у квартиру. На момент дзвінка позивач знаходився за межами м. Києва, а тому не зміг бути присутнім за місцем свого проживання, а тому просив відкласти вирішення даного питання на інший день. Слід зауважити, що жодних письмових повідомлень та/або вимог від [PERSON] , як за адресою реєстрації, так і за адресою проживання позивач не отримував. 03 квітня 2023 року позивач повернувся до м. Києва, втім не зміг потрапити до квартири [ADDRESS] , де мешкає з моменту її придбання у власність, внаслідок несанкціонованої заміни вхідних замків у квартирі. Представник [PERSON] у телефонній розмові позивачу повідомив, що якщо позивач бажаю забрати своє майно, яке лишилося у квартирі, а саме побутову техніку, ноутбуки, планшет, інші власні речі тощо, позивач маю написати заяву, що жодних претензій до останнього не має. У той же час позивачу стало відомо, що 22.02.2023 року рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Русанюка Золтана Золтановича до Державного реєстру гечових прав на нерухоме майно внесено запис, згідно якого право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за Іпотеко держателем - [PERSON] . Внаслідок зупинення на період воєнного стану дії ст. 37 Закону України «Про іпотеку» на підставі п. 52 розділу VI Прикінцевих положень Закону України «Про іпотеку», [PERSON] не мав законних підстав для реєстрації 22.02.2023 року права власності на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1887845680000) відповідно до умов Договору іпотеки. Враховуючи вказане, реєстрація [PERSON] права власності на вказану квартиру на умовах Договору іпотеки не може вважатися законною, оскільки суперечить вимогам діючого законодавства, а отже вказана реєстраційна дія підлягає скасуванню у судовому порядку як така, що порушує майнові права Позивача. В подальшому [PERSON] , усвідомлюючи протиправність дій щодо незаконної реєстрації за собою права власності на квартиру [ADDRESS] у зв`язку із зупиненням на період воєнного стану дії ст. 37 Закону України «Про іпотеку», для унеможливлення зворотного повернення цієї квартири у власність Позивача, здійснив подальший продаж вказаної квартири, уклавши 24 травня 2023 року договір купівлі-продажу з [PERSON] , на підставі якого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко Миколою Олександровичем прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 67728997, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31.05.2023 року. Згідно п. 52 розділу VI Прикінцевих положень Закону України «Про іпотеку» у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки). [PERSON] , який незаконно зареєстрував за собою право власності на квартиру [ADDRESS] , як її іпотекодержатель, в силу припису вищевказаної норми, не мав права здійснювати подальше відчуження вказаного майна на користь третіх осіб. Отже, договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 24.05.2023 року між [PERSON] та [PERSON] , на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України має бути визнаний судом недійсним, як такий, що суперечить вимогам закону. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 04 червня 2023 року провадження у зазначеній справі було відкрито в порядку загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого судового засідання. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 11 вересня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав викладених у змісті позовної заяви та відповіді на відзив, просили позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] , в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі з підстав викладених у змісті відзиву на позовну заяву, просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] , в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі з підстав викладених у змісті відзиву на позовну заяву та письмових запереченнях на відповідь на відзив, просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, суд приходить до таких висновків. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні і суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В судовому засіданні встановлено, що 20.03.2020 між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) було укладено договір позики грошей, за умовами якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність грошову суму в розмірі 715 990,00 гривень, що в еквіваленті становить 25 300,00 доларів США, за курсом продажу доларів США в АТ КБ «ПриватБанк» на день укладення цього договору. Позичальник зобов`язався повернути позикодавцю в строк та на умовах, передбачених цим договором, позику у вищезазначеному розмірі. Згідно п. 13 Договору позики грошей від 20.03.2020, з метою забезпечення зобов`язань за цим договором, сторони домовились укласти іпотечний договір, з накладенням заборони відчуження, та здійсненням державної реєстрації обтяжень прав на квартиру [ADDRESS] , що буде предметом іпотеки. 20.03.2023 між [PERSON] (іпотекодержатель) та [PERSON] (іпотекодавець) було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. та зареєстрований в реєстрі за № 1702, за умовами якого іпотекодавець передає, а іпотекодержатель приймає в іпотеку на ступне нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] . Згідно витягу з Державного реєстру речових прав № 323657315 від 22.02.2023, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Русанюком З.З., 20.02.2023 17:18:53 було здійснено державну реєстрацію права приватної власності за [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , номер відомостей про речове право: 49325132 на об`єкт нерухомого майна реєстраційний номер: 1887845680000, яким є квартира [ADDRESS] , документи, подані для державної реєстрації: іпотечний договір, серія та номер: 1701, виданий 20.03.2020, видавник: Гамаль І.М. ПНКМНО, підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 66510397 від 22.02.2023 11:23:00, приватний нотаріус Русанюк Золтан Золтанович, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ. Частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За приписами ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження, а також внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом. Відповідно до частини третьої статті 10 цього Закону державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом. Державним реєстратором є, зокрема, нотаріус. Згідно з частиною першої статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. За змістом статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Згідно з пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, подається, зокрема, документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину. Відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). У наведених правових нормах визначено перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та статті 37 Закону України «Про іпотеку» № 898-IV порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства. Вказаний висновок висловлено постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 306/1224/16-ц (провадження № 14-501цс18) та від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц (провадження № 14-22цс19). Відповідно до п. 5.3 Договору про іпотеку від 20.03.2020 року та у відповідності до ст. 37 ЗУ «Про Іпотеку» Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність або спеціальне і право на нього за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків від вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Частиною третьою статті 37 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Як встановлено в ході судового розгляду, позивачем не було подано до Відповідача [PERSON] жодної вимоги, щодо здійснення відшкодування в порядку ст. 37 ЗУ «Про Іпотеку», що дає підстави вважати, що Позивач цілком погоджується з умовами та порядком реалізації Іпотекодержателем його права на предмет іпотеки, та жодного такого порушення права [PERSON] під час реєстрації права на предмет іпотеки не відбулося. Зазначене цілком відповідає позиції Верховного Суду, котрий у своїй постанові, у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 червня 2021 року в справі № 592/9256/17-ц (провадження № 61-1872св20) зробив висновок про те, що не передбачено такої підстави для відмови у зверненні стягнення на предмет іпотеки як неспівмірність заборгованості за основним зобов`язанням з вартістю майна, переданого в іпотеку в рахунок забезпечення належного його виконання. При цьому в частині п`ятій статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Враховуючи що позивач не пред`явив вимог про відшкодування перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, а також у встановленому законом порядку не оскаржив проведену суб`єктом оціночної діяльності оцінку предметів іпотеки, яка була чинною на момент прийняття оспорюваних рішень державного реєстратора, колегія суддів не приймає доводи касаційної скарги щодо неправильного визначення розміру заборгованості [PERSON] за кредитним договором та її неспівмірності з вартістю предметів іпотеки» Згідно з частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 зазначеного Закону). Відповідно до п. 5.1 Договору іпотеки від 20.03.2020 року, Позивач та Відповідач1 погодили можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання наступним чином: Позасудове врегулювання здійснюється відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в Договорі іпотеки. За своїми правовими наслідками застереження про задоволення вимог іпотекодержателя прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Іпотекодержатель самостійно визначає один з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Відповідно до п. 4.4. Договору Іпотеки, якщо протягом встановленого строку вимога (повідомлення) Іпотекодержателя залишається без задоволення, Іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Договору Іпотеки та чинного законодавства України. Відповідно до п. 7.5 Договору Іпотеки всі повідомлення між сторонами здійснюються в письмовій формі. Пунктом 7.10 Договору Іпотеки встановлено, що Іпотекодавець (Позивач) підтверджує, що погоджується отримувати від Іпотекодержателя (його уповноважених осіб) інформацію про факти невиконання зобов`язання Іпотекодавця за цим договором та/або зобов`язань Боржника за основним договором ...шляхом направлення Іпотекодавцю (Позивачу) відповідних повідомлень засобами зв`язку, зокрема, поштою (в тому числі електронною) за адресою Іпотекодавця, вказаною у цьому договорі, та/або на номер мобільного телефону Іпотекодавця та/бо на автовідповідач телефону тощо. [PERSON] звернувся до [PERSON] з Вимогою про усунення порушень від 29.11.2022 року. Відповідно до вимоги [PERSON] вимагав від [PERSON] повернути грошові кошти в розмірі 1 009 470,00 гривень, що на день підписання вимоги за курсом продажу в АТ КБ «Приватбанк» становить еквівалент 25 300,00 доларів США, протягом 31 календарного дня з моменту отримання даної вимоги про усунення порушення. Дана вимога була направлена засобами поштового зв`язку з відповідним трек номером № 0101047132399, але була повернута відправнику з поміткою - «за закінченням терміну зберігання». В подальшому [PERSON] звернувся до [PERSON] , з Вимогою про усунення порушень від 25.01.2023 року. Відповідно до вимоги, [PERSON] вимагав від [PERSON] повернути грошові кошти в розмірі 1 009 470,00 гривень, що на день підписання вимоги за курсом продажу в АТ КБ «Приватбанк» становить еквівалент 25 300,00 доларів США, протягом 31 календарного дня з моменту отримання даної вимоги про усунення порушення; в разі невиконання вказаної вимоги - [PERSON] буде змушений звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ЗУ «Про іпотеку». Дана вимога була направлена засобами поштового зв`язку з відповідним трек номером № 0306107004043, але була повернута відправнику з поміткою - «за закінченням терміну зберігання» Як встановлено. дані вимоги виконані позивачем не були, крім того даних про те, що позивач виконав свої зобов`язання за договорами позики та повернув [PERSON] борг матеріали справи не містять. Таким чином, письмові вимоги Іпотекодержателем було надіслано Іпотекодавцю поштовим зв`язком на адресу вказану у договорі Іпотеки від 20.03.2020 року, відповідно до п.7.10, що у відповідності до даного Договору Іпотеки та ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» є належним повідомленням. Як зазначено у правовій позиції ВС викладеній у Постанові 12.05.2022 року у справі № 756/15123/18 суд зазначив: «суди не звернули увагу, що договір як універсальний регулятор приватних відносин покликаний забезпечити їх регулювання та мас бути направлений на встановлення, зміну припинення цивільних прав та обов`язків. За допомогою такого універсального регулятора. приватних відносин як договір його сторони можуть регулювати застосування в і відносинах юридично-значимих повідомлень (зокрема, порядок надсилання, визначати, повідомлення вважатиметься отриманим); суди не врахували, що належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі додатково повідомлена відповідно до умов договору. В разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодавця про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку тлумачення змісту пункту 8.4. іпотечного договору № 008/203 7 Кс/І від 05 січня 2012 року підстави для висновку, що сторони у своєму регуляторі приватних відносин визначили порядок надсилання повідомлень за цим договором, зокрема вимоги, передбаченої частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку», та встановили, що таку вимогу вважати зробленою належним чином у випадку, якщо вона здійснена у письмовій форм, надіслана рекомендованим листом, кур`єром, телеграфом, або зроблені особиста зазначеними адресами сторін. Датою отримання такої письмової вимоги буде вважай дата її особистого вручення, або дата поштового штемпеля відділення зв`язку одержувача; 16 серпня 2017 року ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» направило ОСОБА1 за адрес АДРЕСА1, претензію-вимогу про усунення порушень від 16 серпня 2017року № 008/2037 відповідно до пункту 8.4 іпотечного договору № 008/2037 Кс/1 від 05 січня 2012 року така вимога вважається отриманою з дати поштового штемпеля відділення зв`язку одержувача (тобто, з 16 серпня 2017 року). Презумпція належного повідомлення іпотекодавця про необхідність усунення порушень основного зобов`язання позивачем в загальному порядку належними та допустимими доказами не спростована. Тому іпотекодержатель, який з дотриманням пункту 8.4 іпотечного договору № 008/2037 Кс/І від 05 січня 2012 року направив вимогу, передбачену частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку», правомірно звернув стягнення на предмет іпотеки. За таких обставин, суди зробили неправильний висновок про задоволення позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу. Тому судові рішення в оскарженій частині належить скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу.». Також посилання Позивача на той факт, що Іпотекодерждателем (Відповідачем 1) на поштових відправлення було вказано номери мобільних телефонів котрі не належать Позивачу ( [PERSON] ), як на підставу для визнання такого повідомлення не належним не є спроможним, оскільки у договорі не вказаного жодного мобільного номеру телефону Іпотекодавція (Позивача) а п. 7.10 Договору іпотеки чітко встановлює альтернативність способів здійснення письмового повідомлення. Дані висновки узгоджується з позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду викладеній у Постанові від 08 грудня 2021 року в справі № 205/1096/19 (провадження № 61-6207св21), де зазначено: «Умови договору іпотеки та вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» пов`язують можливість задоволення вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки з дотриманням іпотекодержателем процедури належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання. Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також слід вважати таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання». Статтею 1 ЗУ «Про споживче кредитування» визначено: договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; загальна вартість кредиту для споживача - сума загального розміру кредиту та загальних витрат за споживчим кредитом; загальний розмір кредиту - сума коштів, які надані та/або можуть бути надані споживачу за договором про споживчий кредит; загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за супровідні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб. Договір позики як і кредитний договір (та і договір банківського вкладу), оформлює єдині по своїй економічній природі відносини. Відмінності між ними головним чином полягають у тому, що кредитором по кредитному договору виступають банки та інші фінансові установи, а в якості позикодавця по договору позики можуть виступати будь-які фізичні та юридичні особи. Відповідно до ч.2 ст.3 ЗУ «Про споживче кредитування», «…Цей Закон, …, не поширюється на: 2) договори позики, що не передбачають сплати процентів чи будь-яких інших платежів за користування наданими за такими договорами грошовими коштами;…». Таким чином, оскільки договір позики від 20 березня 2020 року не є споживчим кредитом, відповідно Позивачем помилкове застосовано приписи Прикінцевих положень ЗУ «Про іпотеку», а саме: «.. 5-2. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону.…». Згідно ч. 6 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за результатами розгляду скарги на рішення, у сфері державної реєстрації прав Міністерство юстиції України приймає мотивоване рішення, зокрема, про задоволення скарги (якщо оскаржувані рішення, дії або бездіяльність не відповідають законодавству у сфері державної реєстрації прав). За приписами підпунктів а, б п. 1 ч. 7 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підставою для визнання прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав є: Міністерством юстиції України встановлено, що державний реєстратор прийняв рішення про державну реєстрацію прав з порушенням загальних засад державної реєстрації прав, визначених пунктами 1, 21, 4 частини першої статті 3 цього Закону. У такому разі Міністерство юстиції України у своєму рішенні зазначає конкретну засаду державної реєстрації прав (з посиланням на відповідне положення цього Закону), з порушенням якої державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію прав; Міністерством юстиції України встановлено, що державний реєстратор прийняв рішення про державну реєстрацію прав за наявності підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, відмови в державній реєстрації прав або зупинення державної реєстрації прав. У такому разі Міністерство юстиції України у своєму рішенні зазначає конкретну підставу (з посиланням на відповідне положення цього Закону), всупереч якій державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію прав. Рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав визнається прийнятим з порушенням цього Закону та анулюється виключно у разі неможливості відновлення порушеного права скаржника шляхом прийняття Міністерством юстиції України рішень, передбачених пунктами 2 і 3 цієї частини. Не можуть бути підставою для визнання прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання рішення державного реєстратора допущені ним формальні (несуттєві) помилки, які не впливають на об`єктивність, достовірність та повноту відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження (ст. 37 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15.03.2022 № 2121-ІХ, розділ VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» (Відомості Верховної Ради України, 2003 р., № 38, ст. 313) доповнено пунктом 52 такого змісту: « 52. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону. Положення абзацу першого цього пункту не поширюються на нерухоме майно (нерухомість), оформлене в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за договорами, укладеними після дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», або за договорами, до яких після дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» за погодженням сторін вносилися зміни в частині продовження строків виконання зобов`язань та/або зменшення розміру процентів, штрафних санкцій». Таким чином, укладений між [PERSON] та [PERSON] договір позики від 20 березня 2020 року, не є споживчим кредитом в розумінні Закону України «Про споживче кредитування», тому стягнення відбулось за умовами діючого законодавства. Крім того, договір позики від 20 березня 2020 року укладений між сторонами не є тотожним споживчому кредиту, оскільки, як за його суб`єктним складом так і за умовами прописаними в ньому, він є виключного договором позики. Відтак, посилання Позивача на можливість застосування норм ЗУ «Про споживче кредитування» до правових відносин між ним та Відповідачем [PERSON] , щодо договору Позики від 20.03.2020 року, жодним чином не впливає на можливість застосування положень пункту 52 розділу VI Прикінцевих положень ЗУ «Про іпотеку», та не вказує на протиправність/незаконність дій Нотаріуса щодо здійснення держреєстрацїї за Відповідачем [PERSON] , права власності на предмет іпотеки, у відповідності до застереження вказаного у договорі іпотеки. Таким чином, вимога позивача про скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Русанюка Золтана Золтановича від 22.02.2023 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 66510397 на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1887845680000) за [PERSON] задоволенню не підлягає, оскільки не знайшла свого підтвердження в ході судового розгляду. Щодо заявлених позовних вимог позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1887845680000) укалдений 24.05.2023 між [PERSON] та [PERSON] , суд вказує наступне. 24 травня 2023 року був укладений договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 1887845680000), між [PERSON] та [PERSON] , на підставі якого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко Миколою Олександровичем прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 67728997. Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України). Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до правил ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Правилами статті 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною 1 ст. 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Звертаючись до суду із вказаним позовом позивач зазначає, що укладений 24.05.2023 договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 1887845680000), між [PERSON] та [PERSON] має бути визнаний судом недійсним, як такий що суперечить вимогам п. 52 розділу VI Прикінцевих положень ЗУ «Про іпотеку», щодо зупинення на період воєнного стану дії ст. 38. Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною другою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 19, 20 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Відповідно до статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Крім цього, статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача. У постанові Верховного Суду від 22.10.2020 по справі № 752/11904/17, провадження № 61-14959св19 з питання застосування стаття 388 ЦК України висловлена правова позиція відповідно до якої Цивільним кодексом України передбачено як одні зі способів захисту порушених прав віндикація або реституція. Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України. Відтак, особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу рухомого або нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14- 208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача \подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах. Відповідно до ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ст. 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено імперативний обов`язок щодо доказування і подання доказів у цивільному процесі, а саме зазначеною нормою вказано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оскільки, позивачем не доведено, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири не відповідає вимогам закону, та він, як законний власник, участі в його укладенні не брав, особисто не підписував оспорюваний договір, повноваження на це в установленому законом порядку іншій особі не надавав, або що він був стороною договору та його права порушені, що свідчить про відсутність його волі на укладення 24.05.2023 догову купівлі - продажу квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 1887845680000), між [PERSON] та [PERSON] , а тому - позовні вимоги в частині визнання недійсним договору задоволенню не підлягають. Крім того, як вже було встановлено судом раніше, що рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Русанюка Золтана Золтановича від 22.02.2023 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 66510397 на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1887845680000) за [PERSON] було прийнято відповідно до норм чинного законодавства та грунтується на основі закону, що і в подальшому стало підставою для укладення відповідачем [PERSON] , спірного договору купівлі-продажу квартири 24.05.2023 з [PERSON] . Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц (провадження № 61-2276св19)). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Русанюк Золтан Золтанович про скасування реєстрації права власності на квартиру та визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним. З огляду на те, що суд відмовляє у позові, а судові витрати понесені лише позивачем, на підставі статті 141 ЦПК України їх розподіл не здійснюється. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed