Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-24 00:00:00

08.10.2024 р. до суду надійшов вказаний позов. В обґрунтування позову позивач зазначила, що 26 грудня 2023 року нею, [PERSON] , був придбаний автомобіль марки "BMW", модель 118D, колір ЧОРНИЙ, свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , номер двигуна [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] . Вказаний автомобіль належав [PERSON] , який уклав договір комісії №7169 з Товариством з обмеженою відповідальністю «СТО Орбіта» код ЄДРПОУ 36826824. Цей правочин був вчинений Комітентом, тобто [PERSON] , який за комісійну плату доручив Комісіонеру, тобто «СТО Орбіта» продати за рахунок Комітента, але від свого імені вказаний транспортний засіб. Під час укладання цього договору, ТОВ «СТО Орбіта» були виконані всі необхідні процедури щодо перевірки за наявними базами і реєстрами щодо власника цього транспортного засобу та його автомобіля. Зокрема, 23 грудня 2023 року за період з 12-20 годин до 12-27 годин було здійснено перевірку, у тому числі і за Реєстром боржників. Будь-яких обтяжень виявлено не було. Цей факт знайшов своє відображення у типовій Інформаційній картці транспортного засобу. В Реєстрі боржників [PERSON] не значився, що зазначено в Інформаційній картці. Відповідно до приписів пунктів 2.1 та 2.2. Договору купівлі-продажу транспортного засобу № 7012 передача транспортного засобу Продавцем і прийняття його Покупцем (Позивачем) здійснюється після повної оплати вартості майна в момент підписання цього договору. Покупець (Позивач) набуває право власності на Транспортний засіб з моменту підписання Сторонами даного Договору купівлі-продажу. Під час укладення Договору купівлі-продажу транспортного засобу № 7012 вона переконалась у тому, що предмет купівлі-продажу, а саме транспортний засіб, не має ніяких обтяжень, належним чином виконала свої зобов`язання та розрахувалась з продавцем в повному обсязі, передавши грошові кошти продавцю, а продавець, в свою чергу, передав їй сам автомобіль, всі необхідні документи та комплект ключів від нього. Як заначила позивачз з моменту укладення Договору купівлі продажу транспортного засобу автомобіль перебуває в її користуванні та володінні, що підтверджується відповідними доказами, а саме: чеками, рахунками-фактурами з автосервісів. Позивачем проведений ремонт спірного автомобіля на загальну суму 106 062 грн., а також було оформлено на спірний автомобіль поліс ОСЦПВ, в зв`язку з чим вважає, що продаж автомобіля фактично відбувся. Після укладення договору, лише 31 січня 2024 року вона звернулась до територіального сервісного центру № 3247 (ТСЦ МВС №3247) Регіонального сервісного центра ГСЦ МВС в Київській області (філія ГСЦ МВС) Головного сервісного центру МВС для зняття з реєстрації транспортного засобу з метою подальшої реєстрації на своє ім`я. Однак, в знятті з реєстрації було відмовлено, в зв`язку з тим, що попередній власник [PERSON] перебував в Єдиному реєстрі боржників. Станом на 30.01.2024 року та на сьогоднішній день в Єдиному реєстрі боржників містяться відомості про боржника - власника ТЗ [PERSON] (Виконавче провадження: Постанова про виконавче провадження № [NUMBER] від 18.01.2022 року Святошинський районний суд міста Києва, Святошинський ВДВС у місті Києві ЦМУМЮ (м. Київ), категорія стягнень: стягнення аліментів. Відповідач не зняв з обліку автомобіль перед відчуженням та не повідомив мене, що відносно нього відкрито виконавче провадження за не сплату аліментів чим порушив мої права. Як вказав в позові позивач, на момент подання позову відповідач відмовляється виконати дії щодо зняття автомобіля з обліку. На підставі наведеного просив позовні вимоги задовольнити. посилаючись на те, що вона позбавлена можливості користуватися своїммайном. Ухвалою судді від 10.10.2024 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с.40). Відзиву на позов до суд не надходило. Від представника третьої особи Товариство з обмеженою відповідальністю "СТО Орбіта", надійшли письмові пояснення в яких, останній проти задоволення позову не заперечував (а.с.60-61). Письмових пояснень від третьої особи Територіального сервісного центру №3247 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Київській області (філія Головного сервісного центру МВС) до суду не надходило. Ухвалою суду від 12.12.2025 р. закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду (а.с.88). У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала з підстав заначених в позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився повторно, про час, день та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом направлення судової повістки. У судове засідання представники третіх осіб не з`явились, причини неявки не відомі. Відповідно до ст. 130 ЦПК України, причини своєї неявки суду не повідомив, у встановлений судом строк не подав відзив на позов, тому суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи без участі відповідача на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд враховує, що закон створює рівні умови для осіб, що володіють правом звернення до суду, зобов`язавши суд повідомляти цих осіб про час і місце розгляду справи. Суд прийняв вичерпні заходи для повідомлення учасників справи про час та місце розгляду справи, забезпечивши можливість з`явитися до суду і захистити свої права. За змістом ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права особа сама визначає обсяг своїх прав і обов`язків у цивільному процесі. Тому особа, визначивши свої права, реалізує їх на свій розсуд. Розпорядження своїми правами на розсуд особи є одним з основоположних принципів судочинства. Враховуючи завдання судочинства, принцип правової визначеності, поширення загального правила, закріпленого в ч.1 ст.372 ЦПК України, відкладення судового розгляду у випадку неявки в судове засідання будь-кого з осіб, що беруть участь у справі, за відсутності відомостей про причини неявки в судове засідання не відповідало б конституційним цілям цивільного судочинства, що, у свою чергу, не дозволить розглядати судову процедуру в якості ефективного засобу правового захисту в тому сенсі, який закладений в ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст.ст. 7, 8 і 10 Загальної декларації прав людини і ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, згідно п. 1 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, в порядку заочного розгляду справи. Відповідно до ч. 4 вказаної статті, заочний розгляд справи проводиться у разі, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про можливість ухвалення по справі заочного рішення та часткового задоволення позовних вимог з наступних підстав. Згідно положень п. 4 ч. 3 статті 129 Конституції України, однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Судом встановлено, що [PERSON] 23.12.2023 р. уклав договір комісії №7169 з Товариством з обмеженою відповідальністю «СТО Орбіта» код ЄДРПОУ 36826824. Цей правочин був вчинений Комітентом, тобто [PERSON] , який за комісійну плату доручив Комісіонеру, тобто «СТО Орбіта» продати за рахунок Комітента, але від свого імені вказаний транспортний засіб (а.с. 13). 26 .12. 2023 року [PERSON] був придбаний автомобіль марки "BMW", модель 118D, колір чорний, свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , номер двигуна [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу № 7012, укладеного між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «СТО Орбіта» (а.с.12). Згідно інформаційної картки транспортного засобу, зокрема, 23 грудня 2023 року за період з 12-20 годин до 12-27 годин було здійснено перевірку, у тому числі і за Реєстром боржників. Будь-яких обтяжень виявлено не було (а.с.14). Відповідно до приписів пунктів 2.1 та 2.2. Договору купівлі-продажу транспортного засобу № 7012 передача транспортного засобу Продавцем і прийняття його Покупцем (Позивачем) здійснюється після повної оплати вартості майна в момент підписання цього договору. Покупець (Позивач) набуває право власності на Транспортний засіб з моменту підписання Сторонами даного Договору купівлі-продажу. Як стверджувалда позивач під час укладення Договору купівлі-продажу транспортного засобу № 7012 вона переконалась у тому, що предмет купівлі-продажу, а саме транспортний засіб, не має ніяких обтяжень, належним чином виконала свої зобов`язання та розрахувалась з продавцем в повному обсязі, передавши грошові кошти продавцю, а продавець, в свою чергу, передав їй сам автомобіль, всі необхідні документи та комплект ключів від нього. Протилежного суду не надано. Як стверджувала позивач нею проведений ремонт спірного автомобіля на загальну суму 106 062 грн., а також було оформлено на спірний автомобіль поліс ОСЦПВ. 31 січня 2024 року позивач звернулась до територіального сервісного центру № 3247 (ТСЦ МВС №3247) Регіонального сервісного центра ГСЦ МВС в Київській області (філія ГСЦ МВС) Головного сервісного центру МВС для зняття з реєстрації транспортного засобу з метою подальшої реєстрації на своє ім`я. Однак в знятті з реєстрації було відмовлено, в зв`язку з тим, що попередній власник [PERSON] перебував в Єдиному реєстрі боржників. Станом на 30.01.2024 року та на сьогоднішній день в Єдиному реєстрі боржників містяться відомості про боржника - власника ТЗ [PERSON] (Виконавче провадження: Постанова про виконавче провадження № [NUMBER] від 18.01.2022 року Святошинський районний суд міста Києва, Святошинський ВДВС у місті Києві ЦМУМЮ (м. Київ), категорія стягнень: стягнення аліментів (а.с.16-17). Як зазначила позивач в позові, відповідач не зняв з обліку автомобіль перед відчуженням та не повідомив її, що відносно нього відкрито виконавче провадження за не сплату аліментів чим порушив її права та на момент подання позову відповідач відмовляється виконати дії, щодо зняття автомобіля з обліку. Статтею 15 Цивільного кодексу України закріплено право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За змістом ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод особа має право на ефективний спосіб захисту прав і це означає, що вона має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). У даній справі жодна із сторін правочину або будь-яка інша заінтересована особа не заявила суду про нікчемність вказаного правочину. Підстав для нікчемності договору купівлі-продажу транспортного засобу під час розгляду справи не встановлено. Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21). Статтею 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За приписами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Як вбачається із матеріалів справи, позивач виконав свої зобов`язання за договором і сплатив на користь відповідача передбачені договором платежі. Доказів протилежного чи будь яких заперечень суду не надано. Разом з тим, як встановлено вище, наявність пакету документів, наданого до територіального сервісного центру № 3247 (ТСЦ МВС №3247) Регіонального сервісного центра ГСЦ МВС в Київській області (філія ГСЦ МВС) Головного сервісного центру МВС для зняття з реєстрації транспортного засобу з метою подальшої реєстрації на ім`я позивача, не призвела до зняття автомобіля з реєстраційного обліку та проведення такої реєстрації за позивачем. А відтак, позивач не може вважатись власником автомобіля в розумінні вимог Закону України "Про дорожній рух" та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх тинів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспорт них засобів та мопедів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 №1388 (далі - Порядок). Відповідно до частини одинадцятої статті 34 Закону України "Про дорожній рух" власники транспортних засобів та особи, які використовують їх на законних підставах, зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) належні їм транспортні засоби протягом десяти діб після придбання, митною оформлення, одержання транспортних засобів або виникнення обставин, що потребують внесення змін до реєстраційних документів. У разі наявності обтяжень реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів здійснюється за наявності згоди обтяжувача (обтяжувачів), справжність підпису (підписів) якого (яких) засвідчено нотаріусом. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. У відповідності до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до першого-четвертого абзаців пункту 8 Порядку державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника (для фізичних осіб - нотаріально посвідчена довіреність), а також правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Не допускаються до державної реєстрації транспортні засоби з правим розташуванням керма (за винятком транспортних засобів, які були зареєстровані в підрозділах Державтоінспекції до набрання чинності Законом України "Про дорожній рух"). Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є оформлені в установленому порядку: договори, укладені на товарних біржах на зареєстрованих в уповноваженому органі МВС бланках; укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб. Згідно зі ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що автомобіль був переданий позивачу, втім означена передача не призвела до реєстрації автомобіля за позивачем. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 911/1278/20 викладено висновок про те, що положеннями частини першої статті 334 ЦК України щодо переходу права власності на рухоме майно, так і спеціальним законодавством, що регулює порядок обліку та реєстрації транспортних засобів, не передбачено в імперативному порядку, що право власності на таке рухоме майно переходить до набувача транспортного засобу з моменту здійснення його державної реєстрації. Право власності на рухоме майно переходить до набувача відповідно до умов укладеного договору, що узгоджується з принципом свободи договору відповідно до статей 6, 627, 628 ЦК України. Якщо договором не передбачено особливостей переходу права власності у конкретному випадку шляхом вчинення певних дій, воно переходить з моменту передання транспортного засобу. Слід зазначити, що транспортний засіб переданий позивачу, однак позивач був позбавлений можливості здійснити державну реєстрацію такого транспортного засобу за собою, а також розпорядитись автомобілем, оскільки за даними реєстрів МВС власником вказаного автомобіля є відповідач, який є боржником у виконавчому провадженні. Враховуючи викладене, є підстави вважати, що право власності позивача фактично не визнається. Відповідно до абзацу дев`ятого пункту 15 Порядку у разі надходження до сервісного центру МВС звернення щодо транспортного засобу, відомості про власника якого містяться в Єдиному реєстрі боржників, перереєстрація транспортного засобу не здійснюється, крім випадків, коли: перереєстрація транспортного засобу не пов`язана з його відчуженням; транспортний засіб придбано на електронному аукціоні в порядку, установленому статтею 61 Закону України "Про виконавче провадження"; транспортний засіб отримано в рахунок погашення боргу в порядку, установленому статтею 61 Закону України "Про виконавче провадження"; транспортний засіб придбано в порядку, установленому статтею 30 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень"; транспортний засіб безоплатно отримано відповідно до пункту 14 Порядку розпорядження майном, конфіскованим за рішенням суду і переданим органам державної виконавчої служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.07.2002 № 985. Отже, центр МВС діяв відповідно до приписів пункту 15 Порядку, а тому ним права позивача не порушено. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання йото права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. У відповідності до ч. 5 ст. 34 Закону України "Про дорожній рух" у разі звернення особи, яка внесена до Єдиного реєстру боржників, для здійснення перереєстрації, зняття з обліку транспортного засобу з метою його відчуження територіальні органи Міністерства внутрішніх справ України зобов`язані відмовити у вчиненні реєстраційної дії, про що не пізніше наступного робочого дня повідомити зазначений у Єдиному реєстрі боржників орган державної виконавчої служби або приватного виконавця із зазначенням відомостей про такий транспортний засіб. Згідно з п. 6 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку. За умовами частин 1, 5, 7 ст. 9 Закону України "Про виконавче провадження" єдиний реєстр боржників - це систематизована база даних про боржників, що є складовою автоматизованої системи виконавчого провадження та ведеться з мстою оприлюднення в режимі реального часу інформації про невиконані майнові зобов`язання боржників та запобігання відчуженню боржниками майна. Відомості про боржника вносяться до Єдиного реєстру боржників (крім відомостей щодо боржників, якими є державні органи, органи місцевого самоврядування, а також боржників, які не мають заборгованості за виконавчим документом про стягнення періодичних платежів більше трьох місяців, та боржників за рішенням немайнового характеру) одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження. Відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників одночасно з винесенням постанови про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої статті 37 цього Закону або постанови, передбаченої частиною четвертою статті 40 цього Закону, чи в день встановлення виконавцем факту відсутності заборгованості за виконавчими документами про стягнення періодичних платежів. Позивачем долучено до матеріалів позовної заяви Інформаційну картку транспортного засобу, згідно якої 23 грудня 2023 року за період з 12-20 годин до 12-27 годин було здійснено перевірку, у тому числі і за Реєстром боржників. Будь-яких обтяжень виявлено не було (а.с.14). Крім іншого, суд відзначає, що позивачем вказано, що він не виключає можливості того, що на автомобіль, за який ним сплачено кошти, може бути звернено стягнення, а тому позивач вважає, що його право власності підлягає захисту. Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Враховуючи наведені вище обставини та факти, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Разом з тим, суд відзначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункті 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія A, N303-A, п. 29). Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17. З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Приймаючи до уваги вищевикладене в сукупності, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Питання понесених судових витрат позивач залишила за собою.

Outcome: approved