Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-25 00:00:00

[PERSON] звернулась до Берегівського районного суду Закарпатської області із позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача АТ «СЕНС БАНК», про скасування державного акту, визнання незаконною та скасування реєстрації земельної ділянки, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину, скасування державної реєстрації права спільної часткової власності. Зокрема, позивачка просить: - \~ \~ \~ \~скасувати Державний акт на право приватної власності на землю серії І-ЗК №037995 від 09.07.2001 року; - \~ \~ \~ \~визнати незаконною та скасувати в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 2110200000:01:023:0240, площею 0,0568 га; - \~ \~ \~ \~визнати недійсними Свідоцтва про право на спадщину від 26.12.2020 року за №1-3084 та від 26.12.2020 року за №1-3081, які видані [PERSON] ; - \~ \~ \~ \~скасувати державні реєстрації права спільної часткової власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 2110200000:01:023:0240, площею 0,0568 га за реєстраційним номером об`єкту нерухомого майна 2264395921102, номера відомостей про речове право 40023010, запису про іпотеку за №40023018 від 16.08.2006 року, за індексним номером 56046193 від 31.12.2020 року, реєстраційний номер іпотеки 3612657 від 16.08.2006 року, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна з одночасним припиненням права часткової власності [PERSON] на неї. Позовна заява мотивована тим, що рішенням виконкому Берегівської міської ради №91 від 27.02.2022 року передано у власність позивачки [PERSON] земельну ділянку площею 0,134 га, в тому числі для будівництва та обслуговування жилого будинку 0,10 га, для ведення особистого сільського господарства 0,34 га. Разом з цим, після замовлення позивачкою технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] , їй було відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру у зв`язку з перетином її земельної ділянки із земельною ділянкою за кадастровим номером 2110200000:01:023:0240 та площа співпадання становить 42,2097. Під час\~з`ясування обставин\~було встановлено,\~що сусіди\~позивачки протиправно\~привласнили земельну\~ділянку позивачки\~ шляхом\~використання Державного\~акту покійного\~ [PERSON] ..\~Так,\~згідно Державного\~акту на\~право приватної\~власності на\~землю серії І-ЗК №037995 від 09.07.2001 року [PERSON] був власником земельної ділянки площею 0,154 га в [ADDRESS] . Вказаний державний акт було видано на підставі рішення виконавчого комітету Берегівської міської ради №313 від 23.06.2001 року, яке рішенням Берегівської міської ради від 28.12.2001 року було скасовано та розпорядженням виконкому Берегівської міської ради №104 від 20.04.2002 року доручено внести зміни в Державний акт на право приватної власності на землю [PERSON] до 25.02.2002 року. Однак, вказані у розпорядженні зміни так і не були внесені. Крім того, землевпорядником було самовільно поділено земельну ділянку площею 0,154 га на дві окремі ділянки, на які розроблені документації, що позивачка вважає протиправним. У зв`язку з наведеним, по даному питанню було проведено земельно-технічне дослідження, згідно висновку якого встановлено, що на земельну ділянку, яка належить [PERSON] накладається земельна ділянка з кадастровим номером 2110200000:01:023:0240, площа накладання становить 42,2097% від площі, що належить [PERSON] .. Позивачка вважає, що [PERSON] у 2020 році скористався нечинним державним актом та оформив спадщину на спірну земельну ділянку, а тому на думку позивачки слід скасувати Державний акт на право приватної власності на землю серії І-ЗК №037995 від 09.07.2001 року. Позивачкою також зазначено, що після реєстрації права власності на земельну ділянку [PERSON] жодного разу не звертався до позивачки з метою врегулювання питання накладення меж земельних ділянок. Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 19.07.2024 року провадження у зазначеній справі було відкрито та призначено справу до підготовчого засідання. Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 03.02.2025 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. Позивачка [PERSON] та її представник адвокат Попович Ш.О. в судове засідання не з`явились. Про місце, дату і час проведення судового засідання були повідомлені належним чином. При цьому, представником було подано заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судові засідання, призначені на 26.08.2024 року, 30.10.2024 року, 25.11.2024 року, 13.12.2024 року, 03.02.2025 року та 26.02.2025 року не з`явились. Про місце, дату і час судового засідання були повідомлені належним чином, зокрема через оголошення на сайті судової влади. Відзив на позовну заяву не подали. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача АТ «СЕНС БАНК» явку свого представника в судове засідання не забезпечила. Про місце, дату і час судового засідання була повідомлена належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 281 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. В межах вимог ст. 280 ЦПК України, суд у даній справі на підставі наявних у ній документів ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Позаяк, відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; відповідачі не з`явилися в судове засідання без поважних причин і без повідомлення причин; відповідачі не подали відзив; позивач не заперечив проти такого вирішення справи. Перевіривши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Частиною першою статті 15 ЦК України, визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом цієї норми, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. За змістом частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частин другої та третьої статті 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Статтею 122 ЗК України передбачено, що вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та пред`являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи, що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень. (Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц, провадження № 14-140цс18). Норми процесуального права визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності (відсутності) цивільних прав в інших осіб. Реалізації права на позов передує порушення, невизнання чи оспорення права. Вимоги про визнання незаконними та скасування відповідних рішень органу місцевого самоврядування щодо земельної ділянки та договору оренди цієї земельної ділянки можуть бути заявлені особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цієї особи. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 363/3641/17 (провадження № 61-36341св18). Такого ж\~висновку дійшов\~і Верховний\~Суд у\~своїй постанові\~від 19.01.2022\~року у\~справі № 592/10260/16, провадження № 61-12358св21. Так, судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Берегівської міської ради Закарпатської області №313 від 23.06.2001 року вирішено передати безоплатно у приватну власність земельну ділянку для будівництва, обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства [PERSON] , мешканцю [ADDRESS] , земельну ділянку площею 0,1536 га по [ADDRESS] (а.с. 14). На підставі вказаного рішення [PERSON] було видано Державний акт на право приватної власності на землю серії І-ЗК №037995 (а.с. 33). Разом з цим, в подальшому, а саме 20.11.2001 року Протоколом засідання постійної комісії по земельним питанням Берегівської міської ради Закарпатської області №5 на підставі поданої [PERSON] заяви, було вирішено відмінити рішення №313 від 23.06.2001 року виконавчого комітету Берегівської міської ради Закарпатської області про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,1536 га по [ADDRESS] [PERSON] . Крім цього,\~згідно вказаного\~Протоколу вирішено\~передати у\~приватну власність\~земельну ділянку\~наступним громадянам:\~ [PERSON] \~загальною площею\~0,104\~га;\~ [PERSON] \~загальною площею\~0,127\~га.\~Зобов`язано \~Берегівський міський\~відділ земельних\~ресурсів внести\~зміни в\~Державний акт серії І-ЗК №037995 громадянина [PERSON] , посилити контроль за видачею Державних актів на право приватної власності. Зобов`язано [PERSON] виготовити Державний акт на право приватної власності, враховуючи, що [PERSON] відмовився від підпису меж суміжної ділянки при свідках (а.с. 36-38). Далі, рішенням Берегівської міської ради Закарпатської області від 28.12.2001 року вирішено наступне: Рішення №313 від 23.06.2001 року рахувати втратившим силу (а.с. 39). Розпорядженням Берегівської міської ради Закарпатської області №104 від 20.04.2002 року зобов`язано начальника Берегівського міського відділу земельних ресурсів внести зміни в Державний акт на право приватної власності на землю громадянина [PERSON] до 25 квітня 2002 року (а.с. 41). Згідно листа Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області №29-7-0.2-5159/2-23 від 08.12.2023 року встановлено, що відповідно до інформації відділу №4 Управління надання адміністративних послуг Головного управління у місцевому фонді документації із землеустрою наявний Державний акт на право приватної власності на землю серії І-ЗК №037995, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №2-92-2001 від 09.07.2001 року, виданий [PERSON] .. Зміни до Державного акту щодо меж та розмірів земельної ділянки не вносились. Інформація щодо виконання приписів, які зазначені у розпорядженні міського голови №104 від 20.04.2002 року у відділі відсутні (а.с. 42). Із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 05.07.2024 року судом встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 2110200000:01:023:0240 належить на праві спільної часткової власності відповідачу [PERSON] на підставі свідоцтва про прийняття спадщини серії та номер : 1-3081, виданий 26.12.2020 року державним нотаріусом Берегівської державної нотаріальної контори Овдійчук О.Ю, (а.с. 30). Крім цього, судом встановлено, що Рішенням Берегівської міської ради Закарпатської області №91 від 27.02.2002 року вирішено передати в приватну власність [PERSON] , мешканці [ADDRESS] земельну ділянку загальною площею 0,134 га, в тому числі для будівництва і обслуговування жилого будинку 0,10 га, для ведення особистого сільського господарства 0,034 га без права забудови. Зобов`язано [PERSON] отримати Державний акт на право приватної власності на землю (а.с. 40). Так, 10 липня 2002 року на підставі Рішення Берегівської міської ради Закарпатської області №91 від 27.02.2002 року було видано [PERSON] . Державний акт на право приватної власності на землю серії І-ЗК №037868 (а.с. 43). Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Так, дослідженими судом матеріалами спадкової справи, витребуваної на підставі ухвали від 25 листопада 2024 року підтверджено перехід до відповідачів [PERSON] та [PERSON] права власності на майно за померлим [PERSON] (а.с. 141-198). Відповідно до ч. 13 ст.79-1 ЗК України, земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Аналогічну норму містить частина 10 статті 24 Закону України «Про державний земельний кадастр». Згідно статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (стаття 1301 ЦК України). Так, наявним в матеріалах справи висновком експерта №Д-22/2024 від 12.06.2024 року, виготовлений судовим експертом Павлич О.В. встановлено, що в результаті проведеного дослідження виявлено наступне: на земельну ділянку, що належить [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЗК №037868 накладається земельна ділянка з кадастровим номером 2110200000:01:023:0240. Площа накладання становить 42,2097% від площі, що належить [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЗК №037868 (а.с. 44-52). Після дослідження вказаного висновку експерта, суд приходить висновку, що вказаний висновок експерта є належним та допустимим доказом, яким встановлюються факт накладання меж земельної ділянки з кадастровим номером 2110200000:01:023:0240 на земельну ділянку, що належить [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЗК №037868. З аналізу вищенаведених документів вбачається, що в результаті відведення земельної ділянки та присвоєння кадастрового номеру, яка належить відповідачу [PERSON] він отримав у власність земельну ділянку, яка фактично накладається на земельну ділянку належну позивачці [PERSON] .. Отже, після дослідження наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що земельній ділянці кадастровий номер 2110200000:01:023:0240, яка накладається на земельну ділянку позивачки, присвоєно кадастровий номер чим порушено право власності [PERSON] .. Відповідно до ст.79-1 Земельного кодексу України, в редакції на момент державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 2110200000:01:023:0240, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Згідно зі ст. 55 Закону України «Про землеустрій», встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. Встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до Державного земельного кадастру включаються такі відомості про земельні ділянки: кадастровий номер; місце розташування; опис меж; площа; міри ліній по периметру; координати поворотних точок меж; дані про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі; дані про якісний стан земель та про бонітування ґрунтів; відомості про інші об`єкти Державного земельного кадастру, до яких територіально (повністю або частково) входить земельна ділянка; цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель); склад угідь із зазначенням контурів будівель і споруд, їх назв; відомості про обмеження у використанні земельних ділянок; відомості про частину земельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту, договору суборенди земельної ділянки; нормативна грошова оцінка; інформація про документацію із землеустрою та оцінки земель щодо земельної ділянки та інші документи, на підставі яких встановлено відомості про земельну ділянку. За змістом ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку. Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за місцем їх розташування відповідним Державним кадастровим реєстратором центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Як встановлено судом, під час державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 2110200000:01:023:0240 не було враховано наявність в межах цієї ділянки належної позивачці [PERSON] земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] , що належить позивачці [PERSON] на підставі Державного акту про право приватної власності на землю І-ЗК №037868 від 10.07.2002 року. Відповідно до частини 4 ст. 25 Закону України «Про Державний земельний кадастр», поземельна книга закривається у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. Стаття 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр», регулює державну реєстрацію земельних ділянок. Вказана стаття передбачає порядок реєстрації земельних ділянок, перелік документів, які подаються для реєстрації земельної ділянки (частина 4 ), підстави для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки (частина 6) та випадки, коли державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним реєстратором (частина 10). Відповідно до частини 6 цієї статті підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є: розташування земельної ділянки на території дії повноважень іншого Державного кадастрового реєстратора; подання заявником документів, передбачених частиною четвертою цієї статті, не в повному обсязі; невідповідність поданих документів вимогам законодавства; знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини. Закон України Про Державний земельний кадастр набрав чинності з 01.01.2013 року і згідно частини 2 прикінцевих та перехідних положень цього Закону земельні ділянки, право власності (користування), на які виникло до 2004 року вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом. Частина 10 статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» передбачає випадки скасування реєстрації земельної ділянки Державним кадастровим реєстратором у разі: поділу чи об`єднання земельних ділянок; якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника; ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Ухвалення судом рішення про визнання нечинним рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка, щодо якої виникли речові права, а також про скасування державної реєстрації такої земельної ділянки, що допускається за умови визнання нечинним рішення про затвердження такої документації (за його наявності) та припинення таких прав (за їх наявності). В даному випадку має місце перетин земельних ділянок, належних позивачу та відповідачам. Відповідно до частини 6 статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр», знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини є підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки. Суд звертає увагу на той факт, що кадастровий номер земельній ділянці, яка успадкована відповідачем присвоєно у 2020 році, після виникнення права власності на земельну ділянку позивачки, а саме 2002 року. Отже, приймаючи до уваги те, що земельні ділянки, право власності на які виникло до 2004 року вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера (частина 2 прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр»), реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером 2110200000:01:023:0240 порушує право власності позивачки [PERSON] на належну їй земельну ділянку та на проведення державної реєстрації цієї земельної ділянки. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 16 вказаного Закону земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі. Згідно з ч. 6 ст. 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр», кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки Суд зауважує, що під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Незаконність формування спірної земельної ділянки і відповідно незаконність державної реєстрації є підставою для скасування в Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки за кадастровим номером 2110200000:01:023:0240, з одночасним припиненням усіх речових прав щодо цієї земельної ділянки, та закриття щодо неї Поземельної книги. При цьому, обов`язкове припинення рішенням речових прав у випадку скасування державної реєстрації земельної ділянки передбачене законом, а тому не є виходом за межі позовних вимог. Такий спосіб захисту є ефективним, передбаченим законом і надасть позивачу можливість внести відомості до Державного земельного кадастру про свою земельну ділянку, яка належить їй на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЗК №037868 від 10.07.2002 року та проведення реєстрації за нею права власності на земельну ділянку. Відповідно до глави 16 Цивільного кодексу України, правочин може бути визнано недійсним з підстав, визначених законом. У разі визнання недійсним правочину може бути визнано недійсним і правовстановлюючий документ, який посвідчує право власності на майно. Згідно із роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 Постанови від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції України, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 Цивільного Кодексу України, статті 15 Цивільного процесуального Кодексу України (2004 року), статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце в разі їх видання з порушенням вимог закону, всупереч рішенням чи угодам. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Враховуючи вищенаведене, суд з дотриманням вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів у їх сукупності, приходить до висновку, що заявлені позивачко [PERSON] вимоги доведені належними та допустимими доказами, тому позовну заяву [PERSON] слід задовольнити в повному обсязі.

Outcome: approved