Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-23 00:00:00

04.12.2024 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про поділ спільного сумісного майна подружжя, у якому просить припинити право позивача на частку автомобіля КІА SPORTAGE, 2016 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , та стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію вартості частки автомобіля в сумі в сумі 351121,00 грн., а також покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що з 18.05.2018 року сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний 30.10.2023 року згідно рішення Голосіївського районного суду м. Києва. Від спільного життя сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . За час перебування у шлюбі 7 грудня 2019 року сторонами за спільні кошти подружжя було придбано автомобіль марки KIA SPORTAGE, 2016 року випуску, який було оформлено на відповідача. Після припинення шлюбних відносин вищевказаний автомобіль знаходиться у повному користуванні відповідача. У зв`язку із вкрай неприязними стосунками між сторонами у справі позивачка не має можливості користуватися автомобілем, відповідач забрав ключі та технічний паспорт, у категоричній формі заперечує право позивачки на використання спільного транспортного засобу. Оскільки автомобіль є неподільною річчю, спільне володіння та користування одним транспортним засобом є неможливим, оскільки сторони проживають окремо та перебувають у неприязних стосунках. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до спільного майна подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. На спірний автомобіль розповсюджується презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно. Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі; у разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні. У випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України. Правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації). Якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні. Правовідносини, в яких позивачка просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Отже, стаття 71 СК України не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач. У позивачки відсутній доступ до спірного автомобіля, відповідно замовити оцінку транспортного засобу у позасудовому порядку є об`єктивно неможливо. Відповідно, належним обґрунтуванням ціни позову буде визначення ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до автомобіля, що є предметом спору, на підставі оголошень щодо продажу. Так, з оголошень сайту AUTO RIA (https://auto.ria.com/uk/) станом на 18.11.2024 вбачається наявність 36 оголошень про продаж аналогічних KIA SPORTAGE, 2016 року випуску, об`єм двигуна 1,7л. Сукупна вартість 36 пропозицій становить 610050 доларів США, відповідно середньоринкова вартість автомобіля KIA SPORTAGE, 2016 року випуску, об`єм двигуна 1,7л становить 16946 доларів США (610050 : 36 = 16945,8), що в еквівалентні до національної валюти станом на 18.11.2024 року складає 702242 гривні. Відповідно вартість 1/2 частини спірного автомобіля становить 351121,00 грн. Ухвалою суду від 17.12.2024 року відкрите провадження у справі, призначений розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. 30.12.2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що відповідач частково визнає заявлені позовні вимоги та просить стягнути з нього на користь позивачки в якості грошової компенсації вартості частини автомобіля 200000,00 грн. Сторона відповідача зазначає, скріншоти із сайту «AUTO RIA» не можуть вважатись належними та допустимими доказами визначення реальної вартості ТЗ, оскільки чинне законодавство не передбачає використання цін із сайтів оголошень як офіційного джерела для визначення вартості майна. Скріншоти з інтернет-ресурсів не можуть забезпечити точну та об`єктивну оцінку вартості конкретного автомобіля, оскільки ціни на сайтах оголошень є орієнтовними та не відображають реальну ринкову вартість, не враховують інформації про технічний стан та інші особливості конкретного ТЗ, що впливають на його ціну. Автомобіль був придбаний та оформлений на ім`я відповідача і згідно договору купівлі-продажу від 07.12.2019 року ціна ТЗ склала 450000,00 грн. Відповідач вказує, що 13.12.2024 року автомобіль був відчужений за договором купівлі-продажу за ціною 400000,00 грн. Вказана ціна обумовлена тим, що з моменту купівлі автомобіля у 2019 році до грудня 2024 року автомобіль активно використовувався, що вплинуло на його технічний стан, знос та на зменшення його ринкової вартості. Саме останній договір купівлі-продажу є прямим документальним підтвердженням фактичної вартості транспортного засобу станом на час його реалізації. Будь-які інші твердження щодо вартості автомобіля мають ґрунтуватись виключно на об`єктивних даних і не можуть суперечити зазначеному доказу. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх взаємозв`язку і сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Як убачається з матеріалів справи, сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 18.05.2018 року, який був розірваний рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 30.10.2023 року у справі №752/12408/23 (а.с. 19). 07.12.2019 року на ім`я відповідача за договором купівлі-продажу був придбаний автомобіль KIA SPORTAGE, 2016 року випуску, номер кузова (шасі, рами) [NUMBER] , за ціною 450000,00 грн. (а.с. 13-15). 13.12.2024 року відповідач відчужив зазначений автомобіль за ціною 400000,00 грн. (а.с. 54-57). Отже, станом на час вирішення спору автомобіль вибув з власності відповідача і матеріали справи не містять жодних даних, які б свідчили про те, що позивачка надавала свою згоду на відчуження автомобіля або їй взагалі було відомо про здійснену відповідачем продаж транспортного засобу. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У загальному розумінні захист цивільних прав слід розуміти як передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. У кожній конкретній справі позивач на власний розсуд обирає спосіб (способи) захисту його порушеного, оспорюваного чи невизнаного права. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням статей 55, 124 Конституцій України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право саме на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), ніж положення Законів України, зокрема кодексів, порушене цивільне право чи інтерес підлягають судовому захисту у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Разом з тим цей перелік не є вичерпним, про що прямо зазначено в цій статті. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності особа здійснює незалежно від волі інших осіб, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості, одночасно майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (частина перша статті 355 ЦК України). За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Прикладом спільного майна є спільне сумісне майно подружжя, яке набуте за час шлюбу та належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку та/або доходу (стаття 60 СК України). При цьому дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Також частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми сімейного права визначають не тільки право спільної власності подружжя на майно, а при його відчуженні й розмір їх часток у цьому майні та презумпцію згоди одного з подружжя на укладання від його імені іншим подружжям договорів про відчуження майна. Разом з тим, з метою захисту прав співвласників майна, у тому числі майна подружжя, норми цивільного та сімейного законодавства (стаття 369 ЦК України, частина третя та четверта статті 60 СК України) містять приписи, згідно з якими для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Зазначені приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя, а й обмежують права іншого з подружжя у відчуженні спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя (відчужувача) на відчуження подружнього майна. Тобто відсутність згоди одного зі співвласників (колишнього подружжя) на розпорядження майном може бути підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя може бути ефективним у випадку заявлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину. Пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. При цьому підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором. В іншому випадку, у разі якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого. Не є ефективним способом захисту позов про визнання договору недійсним у разі, якщо особа має на меті отримати лише еквівалент вартості своєї частки у спільному майні, оскільки такий спосіб захисту не захищає та не відновлює в результаті її порушене право в той спосіб, який вона обрала. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на майно подружжя не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду. Убачається, що автомобіль KIA SPORTAGE, 2016 року випуску, був набутий на ім`я відповідача під час зареєстрованого шлюбу сторін та відчужений ним після розірвання шлюбу. При цьому, із матеріалів справи слідує, що позивачці не було відомо про продаж транспортного засобу і після відчуження ТЗ позивачка не отримувала своєї частини вартості проданого автомобіля, адже відповідач частково визнає позов та просить стягнути з нього 200000,00 грн., як компенсацію вартості частини транспортного засобу. Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частини перша, четверта статті 65 СК України). Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Відчуження майна без згоди одного з подружжя має наслідком виникнення у цієї особи права на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Тобто, за відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У цій справі презумпція спільності майна не оспорювалась, відчуження автомобіля без згоди позивача стороною відповідача не заперечувалось, відступу від рівності часток сторін з будь-яких поважних причин сторони не просили і судом таких підстав не встановлено за відсутності будь-яких належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів. Відсутність розподілу між сторонами коштів за продаж транспортного засобу сторона відповідача не заперечувала та не спростовувала, а навпаки у відзиві на позов відповідач просить стягнути з нього компенсацію вартості частини автомобіля в сумі 200000,00 грн. Встановивши, що сторони придбали автомобіль під час перебування у зареєстрованому шлюбі і відповідач розпорядився зазначеним спільним майном подружжя на власний розсуд без повідомлення та письмової згоди позивача, суд дійшов висновку, що в такому випадку позивач має право на грошову компенсацію половини вартості спірного транспортного засобу. Визначаючи розмір компенсації, суд виходить з того, що наявна в матеріалах справи копія договору купівлі-продажу автомобіля від 13.12.2024 року є єдиним належним та допустимим доказом, який підтверджує вартість транспортного засобу, а тому зазначена сума відчуження майна, що вказана у договорі, підлягає поділу між усіма власниками відчуженого майна у рівних частках. Поскільки ціна автомобіля становила 400000,00 грн., стягненню з відповідача на користь позивача підлягає грошова компенсація в сумі 200000,00 грн. При визначенні суми компенсації суд не приймає до уваги вартість автомобіля в сумі 450000,00 грн., яка була визначена у договорі з придбання цього ТЗ від 07.12.2019 року, оскільки визначення суми компенсації має відбуватись станом на час вирішення спору і об`єктивно ринкова вартість автомобіля після його використання протягом 5 років знижується. Так само, суд не може прийняти як належні, допустимі, достатні та достовірні докази вартості автомобіля оголошення розміщені на інтернет-сайтах стосовно продажу автомобілів KIA SPORTAGE, 2016 року випуску, оскільки такі оголошення є лише пропозиціями, а за яку точну ціну такі автомобілі були продані відомості відсутні. Не дивлячись на посилання сторони позивача, навіть не маючи доступу до транспортного засобу, остання не була позбавлена можливості звернення до суб`єкта оціночної діяльності чи судового експерта з метою отримання висновку про дійсну ринкову вартість аналогічного автомобіля або звернення до суду з клопотанням про проведення автотоварознавчої експертизи. Тож, у даному випадку, визначаючи розмір грошової компенсації вартості частини спірного автомобіля суд виходить з ціни його продажу за договором купівлі-продажу від 13.12.2024 року, яка становить 400000,00 грн. Відповідно стягненню з відповідача на користь позивача підлягає грошова компенсація вартості частини ТЗ в сумі 200000,00 грн. Стосовно вимоги позивачки про припинення її права власності на частину спірного автомобіля, суд вважає, що за встановленими обставинами справи такий спосіб захисту порушених прав позивача не є ефективним, оскільки відповідач розпорядився транспортним засобом відчуживши його за договором купівлі-продажу на користь третьої особи, чим фактично припинено право власності обох з колишнього подружжя на автомобіль. Тобто автомобіль вибув зі спільної сумісної власності сторін і належить іншій особі, а позивачем не було заявлено вимоги про визнання відповідного договору купівлі-продажу недійсним. Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача компенсації вартості частини автомобіля в сумі 200000,00 грн. та про відмову у задоволенні позову в іншій частині. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд здійснює розподіл витрат позивача зі сплати судового збору пропорційно до частини задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial