Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів. Свої вимоги позивач мотивує тим, що з 26.11.2016 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням суду від 28.10.2024 року. Від шлюбу вони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Як зазначає позивач, малолітня дитина проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні. Відповідач дитину не забезпечує, аліментів не платить, контактів з нею та дитиною не підтримує, матеріальної допомоги не надає, життям сина не цікавиться. На даний час вона з дитиною перебуває за кордоном як біженці, відповідач на зв`язок не виходить, вирішити з ним питання щодо аліментів в добровільному порядку неможливо. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку від 6 до 18 років, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, з 24.02.2022 року і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 04.12.2024 року цивільну справу прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання позивач не з`явилась, у прохальній частині позову просить розглянути справу в її відсутність, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи за зареєстрованим місцем проживання, своїм правом подати відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не скористався, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву та наявністю згоди позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 26.11.2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 28.10.2024 року. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В судовому засіданні також встановлено, що малолітня дитина сторін проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні. Позивач просить задовольнити її вимоги, вказуючи на те, що відповідач проживає окремо, в добровільному порядку регулярної матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1959 року, підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної й однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Частиною 3 ст.181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до вимог ч.1 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Як встановлено в судовому засіданні, малолітня дитина сторін проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні. Відповідач є працездатним, а тому суд вважає, що він спроможний сплачувати позивачу аліменти на утримання дитини. Доказів того, що за станом здоров`я та матеріального становища відповідач не може сплачувати аліменти на утримання своєї дитини, суду не надано. Також, суду не надано доказів щодо наявності у відповідача інших утриманців. Відповідно до роз`яснень п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров`я та матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч.2 ст. 182 СК України. За таких обставин, суд приходить до висновку про можливість стягнення з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини в розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Суд вважає, що саме такий розмір аліментів є необхідним і достатнім для нормального розвитку і утримання дитини. Суд також зауважує, що позивач не позбавлена можливості у майбутньому в разі зміни матеріального чи сімейного стану сторін звернутись до суду з позовом про збільшення розміру аліментів, а відповідач - з позовом про зменшення розміру аліментів. Відповідно до ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. З урахуванням вказаної норми, аліменти підлягають стягненню з 17.11.2024 року. Що ж стосується вимог позивача про стягнення з відповідача аліментів з 24.02.2022 року по 16.11.2024 року, то суд не вбачає підстав для їх задоволення з огляду на наступне. Згідно ч. 2 ст.191 СК України, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Звернувшись до суду з даним позовом, позивач просила суд стягнути з відповідача аліменти за вказаний вище період, вказуючи на те, що у зазначений період часу відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надавав. У відповідності до ч.3 ст.12 та ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України). Суд, вирішуючи спір про стягнення аліментів за минулий час, з урахуванням вимог ст.191 СК України, вважає дані вимоги необґрунтованими, оскільки на підтвердження своїх вимог позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що вона зверталася до відповідача про стягнення аліментів за вказаний період часу (листи, їх отримання відповідачем тощо). Матеріали справи не містять жодних належних і допустимих доказів вжиття позивачем заходів щодо одержання аліментів від відповідача будь-яких звернень до нього з цього приводу та ухилення останнього від їх сплати. Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтвердженні офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів, вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають. Проаналізувавши наявні матеріали в світлі наведених правових норм, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що за загальним правилом, визначеним СК України вважається недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вжив заходів щодо одержання аліментів, в тому числі не подав позов про стягнення аліментів. Позивач мала право звернутися до суду з заявою про стягнення аліментів на утримання дитини з моменту припинення відносин з відповідачем або з моменту припинення надання ним допомоги на утримання дитини, однак таким правом не скористалась. З огляду на викладене вище, враховуючи вимоги чинного законодавства, суд вважає, що під ухиленням відповідача, як батька дитини від сплати аліментів, може свідчити невиконання ним своїх обов`язків. При цьому такі дії відповідача повинні бути свідомі, тобто спрямовані на невиконання відповідного обов`язку визначеному законом, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо). Разом з тим, матеріали справи не містять доказів, які б свідчили на користь позивача. З урахуванням наведеного, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в цій частині. Інші доводи та твердження позивача на висновки суду не впливають та підстав для задоволення позову в повному обсязі не дають. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 1211,20 грн. На підставі викладеного і

Outcome: partial