Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-24 00:00:00

У листопаді 2023 року до суду звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] у якому просила стягнути з нього 182\~668,88 грн. витрат на догляд, лікування і поховання спадкодавця, витребувати з чужого незаконного володіння та припинити право власності [PERSON] на 1/6 частки квартири [ADDRESS] та визнати за нею право власності на 2/6 частини цієї квартири в порядку спадкування. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина. Спадковим майном є квартира [ADDRESS] . Спадкоємцями першої черги є позивачка (дружина спадкодавця), відповідач [PERSON] (син спадкодавця від першого шлюбу), [PERSON] (дочка). [PERSON] відмовилася від спадщини на користь свого брата відповідача у справі [PERSON] . Приватним нотаріусом відповідачу видано свідоцтво про право на спадщину на 2/3 частини спадкового майна. Також приватним нотаріусом видано свідоцтво про право на спадщину на частину вищенаведеної квартири [PERSON] (колишній дружині спадкодавця), оскільки спадкове майно квартира придбана 05.05.1996 в період перебування у шлюбі спадкодавця та [PERSON] , а отже є їх спільною сумісною власністю. У подальшому це майно [PERSON] подарувала своєму сину відповідачеві. Тому приватним нотаріусом відмовлено позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину на 2/6 частини спірної квартири. Позивачка вважає, що відповідна квартира є особистою приватною власністю покійного чоловіка, оскільки він з 1993 року фактично не проживав з [PERSON] , шлюб між ними був розірваний рішенням суду 28.03.1994, однак за отриманням свідоцтва про розірвання шлюбу тривалий час не зверталися ані [PERSON] ані [PERSON] . З того часу спадкодавець фактично проживав з позивачкою однією сім`єю у згаданій квартирі, а у 2013 році вони зареєстрували шлюб. Тому вважає, що приватним нотаріусом неправомірно видане свідоцтво на частину квартири колишній дружині спадкодавця і ця частина майна повинна бути успадкованою нею та відповідачем. Оскільки таке майно на цей час подароване [PERSON] відповідачеві, позивачка вважає відсутньою необхідність визнавати відповідне свідоцтво про право на спадщину та договір дарування нерухомого майна недійсними та вважає ефективним способом захисту своїх порушених прав витребування 1/6 частини квартири з чужого незаконного володіння відповідача, припинення його права власності на цю частину майна та визнання за нею в порядку спадкування права власності на 2/6 частини наведеної квартири (1/6 - її частина + 1/6 - спірна частина). Крім цього, позивачка зазначає, що до смерті спадкодавця вона несла витрати на догляд за ним, витрати на лікування, поховання, поминальний обід та пам`ятник, тому просить стягнути з відповідача 2/3 частини таких витрат, відповідно до частки прийнятої спадщини. Зокрема, витрати на догляд і лікування просить стягнути за три роки до смерті спадкодавця, оскільки він був інвалідом першої групи і йому потрібен був постійний сторонній догляд і лікування. Ухвалою суду від 24.01.2024 відкрито загальне позовне провадження у справі. Відповідач 21.02.2024 подав відзив на позовну заяву, де заперечив проти позову повністю, просив відмовити у його задоволенні. Повідомив, що йому видане свідоцтво про право на спадщину на 2/6 частини (1/6 + 1/6) вищенаведеної квартири, оскільки сестра відмовилася від своєї частки у спадщині на його користь. Також зазначив, що його матір законно отримала свідоцтво на частину квартири, оскільки така придбана у період перебування у шлюбі і є спільною сумісною власністю подружжя, що позивачкою не спростовано, як і не доведено, що ця квартира є особистою приватною власністю його батька. Цю частину квартири матір подарувала йому і він на цей час є власником 5/6 частин спірної квартири. При цьому позивачка не має перешкод у отриманні у нотаріуса свідоцтва про право власності на спадщину на 1/6 частину квартири, однак вона помилково вважає, що має право отримати 2/6 частини квартири. Щодо стягнення витрат на догляд, лікування та поховання спадкодавця відповідач заперечує та просить врахувати, що такі витрати повинні бути розумними з точки зору їх розміру та необхідності здійснення. Витрати на проведення поминального обіду не можуть бути враховані у витрати на поховання і не відносяться до таких. Інші документи надані на підтвердження витрат на поховання не відповідають вимогам до розрахункових документів, а тому не можуть бути враховані судом. Зазначив, що давав позивачці 2000 грн. на поховання, що нею не заперечується. Позивачка також отримала допомогу від держави на поховання батька. Щодо стягнення витрат на догляд та лікування спадкодавця за три роки перед смертю повністю заперечує, оскільки батько з 2014 року дійсно мав першу групу інвалідності, однак згідно акту огляду МСЕК не потребував якогось спеціального постійного догляду, самостійно пересувався, отримував пенсію 4814,11 грн. за яку жив з дружиною (позивачкою), купував ліки, при тому, що вона не працювала та перебувала на його утриманні. Тому відсутні підстави вважати, що позивачка понесла додаткові витрати на догляд, лікування його батька. Вважає, що вони здійснені в межах звичайних витрат подружжя. Розраховані позивачкою витрати виходячи з вартості соціальних послуг, які надаються державою, взагалі необґрунтовані жодним чином. 20.03.2024 від позивачки надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, де вона заперечує проти доводів відповідача. Зазначає, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний рішенням суду у 1994 році, де зазначено що вони припинили шлюбні відносини, а спірна квартира придбана ним за особисті кошти після розірвання шлюбу у 1996 році, отже вона є особистою приватною власністю спадкодавця і нотаріус незаконно видала колишній дружині свідоцтво на право власності на частину цієї квартири, вважаючи її спільним майном подружжя. Отже порушено права позивачки, які підлягають захисту в судовому порядку. Щодо понесених витрат на поховання зазначає, що вони підтверджені товарними чеками і фотографіями з місця поховання [PERSON] . Щодо витрат на догляд та лікування спадкодавця зазначила, що вона працювала і не жила за рахунок чоловіка, ці витрати дійсно понесені, є розумними та підлягають відшкодуванню у частині. У судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали, просили задовольнити повністю. Відповідач та його представник у судовому засіданні заперечили проти позовних вимог, просили відмовити повністю у задоволенні позову. Вислухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги необхідно задовольнити частково з огляду на таке. Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Пунктами 1, 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права, відновлення становища, яке існувало до порушення. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина перша, друга статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Судом установлено, що спадкодавець [PERSON] та позивачка [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.07.2013, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 02.07.2013 серії [NUMBER] . [INFO] [PERSON] помер (свідоцтво про смерть від 20.05.2022 серії [NUMBER] ). З цього часу відкрилася спадщина. Спадкове майно складається з квартири [ADDRESS] . Цю квартиру спадкодавець набув у власність на підставі договору купівлі-продажу від 05.05.1996, посвідченого державним нотаріусом Першої кременчуцької державної нотаріальної контори 05.05.1996, зареєстрований в реєстрі за № 3-1944. Право власності на квартиру було зареєстроване за спадкодавцем, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 14930293 від 19.12.2013. Допитані у судовому засіданні свідки сторони позивача [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] повідомили, що спадкодавець проживав сам, потом зустрів позивачку, яка стала жити з ним з 2010 року. Після перенесеного інсульту вона доглядала за ним, купувала ліки, прибирала в квартирі, прала речі, виходила з ним на прогулянки на вилицю. Влітку вони разом проживали на дачі. Інші родичі не піклувалися про спадкодавця. Допитані у\~судовому засіданні\~свідки сторони\~відповідача [PERSON] ,\~ [PERSON] повідомили, що спадкодавець проживав з позивачкою, вони то сходилися, то розходилися. Відповідач дуже тягнувся до батька (спадкодавця), який вважав саме його своїм спадкоємцем. Свідок [PERSON] , яка є сестрою спадкодавця, повідомила, що вона провідувала брата у лікарні, купувала йому ліки, давала гроші. Позивачка ж все робила для того щоб брат не спілкувався зі своїм сином (відповідачем). Її брат незважаючи на хворобу міг розігріти собі їжу, міг самостійно пересуватися. Вони з позивачкою вели окремий бюджет. З позивачкою брат зареєстрував шлюб у 2013 році, через 2-3 роки після своєї хвороби, про що їй ніхто не повідомив. Позивачка прибирала в його квартирі, прала речі. Із матеріалів\~спадкової справи\~витребуваної судом\~убачається,\~що із\~заявами про\~прийняття спадщини\~у передбачений\~законом строк\~звернулися позивачка\~(дружина\~спадкодавця)\~та відповідач,\~який є\~сином спадкодавця\~(свідоцтво\~про народження\~від 30.08.1985\~серії [NUMBER] ).\~Дочкаспадкодавця [PERSON] (свідоцтво про народження від 24.05.1980 серії [NUMBER] ) відмовилася від частки у спадщині на користь брата відповідача у справі [PERSON] , що підтверджується поданою нотаріусу заявою від 23.08.2022. Спадкодавець придбав спірну квартиру [INFO] під час перебування у іншому зареєстрованому шлюбі з 07.07.1979 до 19.08.2002 з [PERSON] (яка змінила прізвище на « [PERSON] » згідно зі свідоцтвом про шлюб від 06.09.2006 серії [NUMBER] ), що підтверджується копіями повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 22.06.2023, повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про розірвання шлюбу від 22.06.2023, рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 28.03.1994 про розірвання шлюбу, свідоцтва про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] від 19.08.2002 серії [NUMBER] . Таким чином спірна квартира є спільною сумісною власністю спадкодавця та [PERSON] , оскільки набута у власність у шлюбі. Доводи позивачки про те, що це майно є особистою приватною власністю [PERSON] суд відхиляє, оскільки достатніх, належних та допустимих доказів на спростування презумпції спільності майна подружжя (спадкодавця та [PERSON] ) придбаного в зареєстрованому шлюбі, позивачкою не надано і судом не встановлено. Приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Піцулом В.Ю. 22.06.2023 видане свідоцтво про право власності [PERSON] на частину квартири [ADDRESS] , оскільки вона придбана у період шлюбу зі спадкодавцем. Суд уважає, що таке свідоцтво видане правомірно, оскільки відповідне майно придбане у шлюбі, який не був на той час припиненим, тому згідно із законом є спільною сумісною власністю подружжя. Протилежне позивачкою не доведено. Постановою від 06.11.2023 приватним нотаріусом Піцулом В.Ю. відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме видачі позивачці свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частину вищенаведеної квартири, оскільки спадкодавець придбав квартиру за час зареєстрованого шлюбу з [PERSON] , шлюб між якими був зареєстрований 07.07.1979, а розірваний 19.08.2002. Така постанова приватного нотаріуса, на переконання суду, є обґрунтованою і законною, оскільки позивачка має право успадкувати 1/6 частини квартири, а не 1/3 її частину, як вона заявила. Тому не було жодних підстав для видачі їй свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частину вищенаведеної квартири. Саме власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що відсутні підстави вважати, що права позивачки на спадкове майно порушені відповідачем. Вона не позбавлена права отримати у нотаріуса свідоцтво про право власності на 1/6 частину квартири в порядку спадкування за законом. Вибуття з її власності іншої спірної 1/6 частини наведеної квартири поза її волею не доведено, як і сам факт набуття нею відповідних прав власника на цю частину квартири. Отже за відсутності у позивачки права власності на це майно необґрунтованою є і вимога про витребування його з чужого незаконного володіння відповідача. Також позивачкою не доведені будь-які підстави для вимог про припинення права власності відповідача на спірну 1/6 частину квартири та для визнання права власності позивачки на нерухоме майно (2/6 частини квартири). Суд звертає увагу, що рішення суду про задоволення позову про витребування майна з чужого незаконного володіння є підставою для реєстрації права власності на таке майно, і одночасна вимога про припинення права власності на нього не є належним способом захисту порушених прав. Однак зважаючи, що судом не встановлено порушення прав позивачки в цій частині вимог, наведене є самостійною підставою для відмови у позові. Згідно зі ст. 39 Кодексу про шлюб та сім`ю України, яка була чинною на час шлюбу спадкодавця та [PERSON] , було передбачено, що розірвання шлюбу провадиться в судовому порядку, а у випадках, передбачених статтями 41 і 42 цього Кодексу, - органами запису актів громадянського стану. Шлюб вважався припиненим на той час саме з моменту реєстрації розлучення в органах запису актів громадянського стану (ст. 44 Кодексу про шлюб та сім`ю України), про що видавалося свідоцтво про розірвання шлюбу, а не з дня набрання рішенням суду законної сили. Майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується\~рівними правами\~на майно\~і в\~тому разі,\~якщо один\~з них\~був \~зайнятий \~веденням \~домашнього \~господарства,\~доглядом за\~дітьми або\~з інших\~поважних причин\~не мав\~самостійного заробітку(ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, чинна на цей час). Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (ст. 1218, 1220 ЦК України). Згідно зі ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах (ч. 1 ст. 1226 ЦК України). Ураховуючи, що позивачка має право на спадкування 1/6 частини квартири та перешкоди оформлення цих прав відсутні, підстав вважати наявним у позивачки права на спадкування іншої спірної 1/6 частини цієї квартири у ході розгляду справи позивачкою не доведено і судом не встановлено, суд приходить до висновку, що позивачкою не доведено порушення її прав з боку відповідача. Також судом не встановлено жодних підстав вважати недобросовісними дії відповідача щодо набуття у власність спірного майна (1/6 частини квартири). Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Тому\~позовні вимоги\~про витребування\~майна з\~чужого незаконного\~володіння,\~припинення права\~власності відповідача\~на 1/6\~частку нерухомого\~майна та\~визнання за\~позивачкою права\~власності на\~2/6\~частини спірної\~квартири в\~порядку спадкуванняза законом є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Щодо вимог позовної заяви про відшкодування витрат на догляд, лікування і поховання спадкодавця суд приходить до таких висновків. Відповідно до ст. 1232 ЦК України спадкоємці зобов`язані відшкодувати розумні витрати, які були зроблені одним із них або іншою особою на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця. Витрати на утримання, догляд, лікування спадкодавця можуть бути стягнені не більш як за три роки до його смерті. Оскільки питання щодо меж відшкодування спадкоємцями витрат, які були зроблені одним із них або іншою особою на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця, статтею 1232 ЦК України не визначено, системний аналіз вказаної норми матеріального права у взаємному зв`язку з приписами частини першої статті 1282 ЦК України дозволяє дійти висновку, що таке відшкодування може мати місце лише в межах вартості майна, одержаного у спадщину (постанова Верховного Суду від 17.05.2023 у справі № 756/7001/20, провадження № 61-10102св22). Здійснення оплати поховання спадкодавця спадкоємцем або іншою особою породжує недоговірне зобов`язальне правовідношення, в якому кредитором виступає особа, котра понесла відповідні витрати, а боржником спадкоємець за умови прийняття ним спадщини. Розмір відшкодування витрат на поховання спадкодавця залежить від правового статусу кредитора. Якщо витрати понесла особа, яка не є спадкоємцем, зокрема виконавець заповіту, сплачені кошти відшкодовуються їй у повному обсязі. Спадкоємці ж несуть ці витрати в розмірі, пропорційному їхній частці у спадщині. Через це в разі здійснення витрат на поховання одним зі спадкоємців сума, що підлягає відшкодуванню, зменшується на його частину, що припадає на ці витрати. У законодавстві міститься оціночна категорія «розумні витрати», що визначається двома критеріями розміром та необхідністю здійснення. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству. З огляду\~на вищенаведене,\~суд приходить\~до висновку,\~що вимоги\~про стягнення\~витрат на\~поховання підлягають\~задоволенню частково,\~а саме\~з відповідача\~необхідно стягнути\~понесені та\~підтверджені товарним\~чеком ФОП\~ [PERSON] \~від 20.05.2022\~№ 61\~витрати на\~ритуальні товари\~та послуги\~у сумі\~21\~800\~грн.\~та витрати\~наоблаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що підтверджені накладною ФОП [PERSON] від 30.06.2023 у сумі 26 300 грн., однак пропорційно до частки прийнятої відповідачем спадщини (2/3 частини). При цьому суд ураховує факт отримання позивачкою на поховання спадкодавця 2000 грн. від відповідача та отримання нею 10\~000 грн. допомоги від держави на поховання [PERSON] , що сторони визнали у судовому засіданні, тому загальну суму понесених позивачкою витрат на поховання, частина яких стягується з відповідача, необхідно зменшити на 12\~000 грн. Таким чином\~стягненню з\~відповідача підлягають\~витрати на\~поховання спадкодавця\~в сумі\~24\~067\~грн.\~(21800\~грн.\~+\~26300грн.\~ \~12000грн.) / 3) х 2). Витрати понесені\~позивачкою на\~проведення поминального\~обідупідтверджені рахунком ФОП [PERSON] (кафе « [INFO] ») від 21.05.2022 №4 у сумі 13\~440 грн. суд відхиляє та не включає до витрат на поховання спадкодавця, оскільки вважає їх такими, що не відносяться до такого виду витрат і тому не можуть бути покладені на відповідача як спадкоємця, який прийняв спадщину. Також суд відхиляє доводи позивачки про наявність підстав для стягнення з відповідача 2/3 частини понесених нею витрат на догляд та лікування спадкодавця за три роки до його смерті, оскільки їх здійснення та понесення позивачкою саме у наведеному розмірі не доведено будь-якими достатніми, належними та допустимими доказами у ході розгляду справи. Крім того, розрахунок витрат на догляд та лікування спадкодавця здійснений позивачкою на підставі вартості платних соціальних послуг, які надаються населенню, суд вважає не обґрунтованим, оскільки їх зміст та перелік (ведення домашнього господарства миття овочів, фруктів, приготування їжі, винесення сміття, прибирання житла, миття вікон, допомога при консервації овочів та фруктів, прасування білизни, придбання продовольчих, господарських, промислових товарів та медикаментів, прання білизни та одягу, ремонт одягу (дрібний), заміна постільної білизни, допомога у здійснення санітарно-гігієнічних заходів, супровід у поліклініку, допомога в оплаті комунальних послуг, відвідування різних організацій, обробка присадибної ділянки, допомога в ремонті житлового приміщення) свідчить про те, що вони відносяться до звичайних витрат здійснених під час проживання подружжя, яким були спадкодавець та позивачка та ці витрати є необхідними для звичайної нормальної життєдіяльності людини. Доказів на підтвердження неможливості спадкодавця проживати без постійного стороннього догляду, відсутність коштів для придбання ним ліків, матеріали справи не містять. Наявні копії медичних документів це не підтверджують, при цьому суд ураховує факт отримання спадкодавцем пенсії. Тому суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача витрат на догляд та лікування спадкодавця за три роки до його смерті необхідно відмовити у зв`язку із їх недоведеністю. Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, астаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші доводи, зазначені сторонами у заявах по суті справи та в судовому засіданні, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст. 141 ЦПК України. З відповідача необхідно стягнути судовий збір пропорційно задоволеної частини позовної вимоги про стягнення витрат (182\~669,88 грн.) на догляд, лікування та поховання спадкодавця. Судовий збір за дану вимогу сплачений у сумі 1826,69 грн., позовна вимога задоволена частково на 24 067 грн., що складає 13,18%. Тому з відповідача необхідно стягнути на користь позивачки судовий збір у сумі 240,76 грн. (1826,69 грн. х 13,18%). Судовий збір сплачений за вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння, припинення права та визнання права власності на майно покладається на позивачку, у зв`язку з відмовою в позові в цій частині.

Outcome: partial