Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-02 00:00:00

[PERSON] (надалі за текстом також - позивач) звернулася з позовом до [PERSON] (надалі за текстом також - відповідач), в якому просила: -позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої дочки - [PERSON] , [INFO] . Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача, пояснень третьої особи Вимоги позивача обґрунтовані тим, що між позивачем та відповідачем був зареєстрований шлюб, у якому у сторін народилася спільна дочка - [PERSON] , [INFO] . Позивач стверджує, що 29.11.2009, відповідач її побив, після чого вона забрала свої речі та дитину з помешкання де проживала разом з відповідачем, та була змушена поїхати до своєї матері. 11.02.2011 шлюб між позивачем та відповідачем був розірваний. Відповідач з моменту розірвання шлюбу не бере участі у вихованні дитини; доньку не відвідує; згідно рішення суду виплачує аліменти на утримання дитини у розмірі 600,00 гривень; жодної іншої матеріальної допомоги відповідач не надає. На думку позивача, у зв`язку з тим, що відповідач фактично самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, є всі підстави для позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його неповнолітньої дочки - [PERSON] . Відповідач своїм процесуальним правом щодо подання відзиву на позов не скористався, водночас у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову; вказав, що не спілкується з дочкою, оскільки в цьому йому чинить перешкоди позивач та чоловік з яким вона проживає; надав докази сплати аліментів. Від третьої особи до суду надійшов Висновок щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав. Процесуальні дії у справі 26.06.2024 позивач звернулася з позовом про позбавлення [PERSON] батьківських прав до Шевченківського районного суду міста Києва. 28.06.2024 ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва справа була передана за підсудністю до Голосіївського районного суду міста Києва. 30.07.2024 справа надійшла до Голосіївського районного суду міста Києва. 30.07.2024 відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями головуючим суддею у справі визначений суддя Голосіївського районного суду міста Києва Чекулаєв С.О. Згідно ухвали Голосіївського районного суду міста Києва від 01.08.2024 відкрито провадження у справі, за правилами загального позовного провадження, підготовче судове засідання призначено на 28.08.2024. 14.08.2024 до суду надійшла заява від третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про розгляд справи без участі їх представника. 28.08.2024 підготовче судове засідання не відбулося у зв`язку з відсутністю у суді енергопостачання; підготовче судове засідання відкладено на 18.09.2024. 18.09.2024 підготовче судове засідання було відкладено до 28.10.2024 у зв`язку з відсутністю Висновку органу опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про доцільність або недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав. 04.10.2024 до суду надійшла заява від третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про розгляд справи без участі їх представника, а також був наданий Висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав. 28.10.2024 підготовче судове засідання було відкладено на 06.11.2024 у зв`язку з клопотанням відповідача, який заявив про неможливість проведення підготовчого судового засідання без участі представника третьої особи. 06.11.2024 ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва суд закрив підготовче провадження та призначив розгляд справи по суті у відкритому судовому засіданні на 10.01.2025. 10.01.2025 у судовому засіданні оголошено перерву до 22.01.2025. 22.01.2025 у судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та просила суд позов задовольнити. Відповідач заперечив що задоволення позову та просив суд відмовити в його задоволенні. У зв`язку з необхідністю з`ясувати думку дитини щодо заявленого позову, суд оголосив перерву в судовому засіданні до 24.02.2025. Таким чином, приймаючи до уваги, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи у судовому засіданні, дослідивши її матеріали, заслухавши пояснення присутніх в судовому засіданні учасників справа та заслухавши показання свідків, думку самої дитини, суд, відповідно до статті 244 ЦПК України оголосив 24.02.2025 про перехід до стадії ухвалення судового рішення та повідомив про проголошення судового рішення 03.03.2025. Фактичні обставини справи встановлені судом 13.06.2009 між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , було зареєстровано шлюб Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м.Києві, про що зроблено відповідний актовий запис за №419 в Книзі реєстрації шлюбів та видане Свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 9). Прізвище дружини змінено з « [PERSON] » на « [PERSON] ». [INFO] народилася [PERSON] , батьками якої є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується наявною матеріалах справи копією Свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 18). Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11.02.2011 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно Висновку органу опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації щодо доцільності позбавлення батьківських прав від 02.10.2024 №109-5649 (а.с.62-63), встановлено, що відповідач, після розірвання шлюбу, фактично самоусунувся від виконання батьківських обов`язків та надання всебічної допомоги у вихованні доньки, піклування про її стан здоров`я. Після розірвання шлюбу, відповідач бачив доньку лише декілька разів; не цікавився станом здоров`я [PERSON] ; ігнорує загальні потреби неповнолітньої; батьківські збори за місцем навчання дитини не відвідує; дитина залишилася на вихованні та утриманні позивача; відповідач має заборгованість по аліментам у розмірі 91 490,00 гривень. Враховуючи викладені факти та обставини, а також положення СК України, Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації вважає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно його неповнолітньої дитини - [PERSON] . Згідно наявної в матеріалах справи характеристики [PERSON] , виданої закладом освіти - «Ліцей №3 Подільського району» (а.с.17), [PERSON] виховує мати - [PERSON] ; батько успішністю дочки не цікавиться; батьківські збори не відвідує. Суд також встановив, що згідно рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06.03.2015 у справі № 761/5987/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів, було визначено розмір аліментів, що стягуються з [PERSON] , на користь [PERSON] , на утримання доньки - [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі, що становить 575,00 гривень, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 15.07.2014. В судовому засіданні відповідач надав суду несистематизовані квитанції про переказ грошових коштів отримувачу - « [PERSON] », призначення платежу - «аліменти» за різні дати починаючи з 2011 року по 2018 рік (а.с.78-98). Водночас відповідач не зміг чітко пояснити, чи були вказані платежі сплачені саме як аліменти на дитину [PERSON] чи як аліменти на утримання позивача. Згідно платіжної інструкції №26535 від 25.07.2024 (а.с.99) з [PERSON] були стягнуті на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 42 813,82 гривень із вказанням у графі призначення платежу - «№2-7903/10 [PERSON] [NUMBER] Кошти за ВД стягнуті на користь стягувача. Аліменти». Відповідно до наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, наданого Голосіївським відділом державної виконавчої служби у місті Києві від 12.09.2024 № 22119577 (а.с.71-73) згідно виконавчого листа №2-14334/10 від 01.10.2010 виданого Шевченківським районним судом міста Києва, станом на 01.09.2024 заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів на утримання неповнолітньої [PERSON] становить 98 612,95 гривень. Також суд встановив, що відповідач має інших дітей, а саме [PERSON] , [INFO] (а.с.104) та [PERSON] , [INFO] (а.с.105). В судовому засіданні 10.01.2025 були допитані як свідки, зі сторони позивача: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] та зі сторони відповідача [PERSON] . Свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у своїх показаннях повідомили, що неповнолітня [PERSON] проживає разом із своєю матір`ю - [PERSON] ; батько - [PERSON] у вихованні та забезпеченні дитини участі не бере. Свідок [PERSON] у своїх показаннях суду повідомила, що причиною розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем стала неналежна поведінка саме [PERSON] ; відповідач неодноразово намагався відновити свої відносини з дочкою проте не міг цього зробити у зв`язку з протидією позивача та її нового чоловіка. У судовому засіданні 24.02.2025, в присутності представника Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації суд безпосередньо з`ясував думку неповнолітньої [PERSON] (15 років), яка висловила своє небажання спілкуватися з батьком, відновлювати з ним будь-які відносини; повідомила, що взагалі не пам`ятає відповідача, який ніколи до неї не приходив, не забезпечував її потреби, не дарував подарунків; вважає, що позбавлення відповідача батьківських прав щодо неї відповідатиме її інтересам; просить позов задовольнити. Мотиви, з яких суд дійшов висновків та закон, яким керувався суд Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України). Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. У частині першій статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику ЄСПЛ як джерело права. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58). Також у цій справі («Хант проти України») суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні від 16.07.2015 у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.05.2020 у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20), зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02.10.2019 у справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) вказано, що звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному и міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29.07.2021 у справі № 686/16892/20 (провадження № 61-6807св21), від 11.09.2020 у справі № 357/12295/18 (провадження № 61-21461св19), від 29.04.2020 у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13.04.2020 у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11.03.2020 у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19). Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. У справі, яка розглядається суд встановив, що відповідач - [PERSON] після розірвання шлюбу з позивачем (тобто з 2011 року) не спілкувався та не вживав активних заходів для відновлення спілкування зі своєю дочкою - [PERSON] . Будь-яких об`єктивних перешкод для спілкування відповідача з дитиною, які б існували протягом всього цього періоду суд не встановив. Пояснення відповідача, що він не міг підтримувати зв`язок з дочкою через протидію позивача та її нового чоловіка суд не вважає належними, оскільки по-перше, доказів такої поведінки позивача до суду не надано, по-друге, за період близько 13 років особа, яка має право та бажання спілкуватися зі своєю дитиною не позбавлена законних шляхів забезпечити таке спілкування. Доказів того, що [PERSON] звертався до суду з метою врегулювання спору щодо виховання дитини, або для встановлення порядку побачення з дитиною до суду не надано. Водночас відповідач повідомив суд, що звертався у 2018 році з позовом про зменшення розміру аліментів на утримання дочки - [PERSON] (а.с.100-103), вважаючи, що аліменти визначені у твердій грошовій сумі у розмірі 575,00 гривень, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, є надмірними. Свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у своїх показаннях повідомили, що відповідач не спілкується з дитиною та не бере участі у її вихованні та матеріальному забезпеченні. Водночас свідок [PERSON] , яка є матір`ю відповідача, у своїх показаннях суду вказувала більше на причини розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем і на неналежну поведінку [PERSON] як дружини. Суд зазначає, що заперечення відповідача проти позбавлення його батьківських прав відносно його дочки - [PERSON] та висловленого усно бажання спілкуватися з дитиною не підкріплюється активними діями зі сторони відповідача спрямованими на відновлення такого спілкування. Суд враховує те, що навіть після подання позивачем позовної заяви про позбавлення відповідача батьківських прав у червні 2024 року, і протягом всього часу розгляду справи у суді, відповідач не вчиняв жодних дій для налагодження стосунків із дочкою, що свідчить про малоймовірність зміни його поведінки у майбутньому. Суд звертає увагу, що хоча наявна заборгованість відповідача зі сплати аліментів на утримання дочки, станом на 01.09.2024 у загальному розмірі 98 612,95 сама по собі не є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, проте, свідчить у сукупності з іншими доказами про те, що [PERSON] свідомо ухиляється від матеріального забезпечення своєї дитини. Така поведінка відповідача, свідчить про його свідоме та винне ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини, піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя та є підставою, згідно пункту 2 частини першої статті 164 СК України, для позбавлення [PERSON] батьківських прав стосовно його дочки - [PERSON] . При ухвалені рішення суд враховує Висновок органу опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 02.10.2024 за №109-5649 щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його дочки - [PERSON] , а також суд враховую думку самої неповнолітньої дитини (15 років), яка висловлена в судовому засіданні, та свідчить про категоричне небажання [PERSON] спілкуватися з батьком, який, із самого її народження, не виявляв до неї жодного батьківського піклування. Суд, з огляду на обставини справи, вважає малоймовірною зміну поведінку відповідача щодо його спілкування та забезпечення дитини у кращу сторону, оскільки, окрім слів та заяв відповідача про його бажання брати участь у житті дочки, жодних активних дій ним у цьому напрямку не вчиняються. Водночас, висловлене відповідачем у суді бажання здійснювати свої батьківські права та обов`язки, без реальних вчинків, реального піклування про дитину, в жодному разі не може свідчити та не свідчить про те, що відмова у задоволенні цього позову та збереження батьківських прав відповідача відповідатиме інтересам дитини. Враховуючи вказані вище обставини, досліджені докази та поведінку учасників справи,

Outcome: approved