Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-24 00:00:00

У вересні 2024 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що з 14.08.2002 перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який розірвано 19.07.2007 рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області. За період перебування у шлюбі сторонами придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 03.11.2006, посвідченого приватним нотаріусом Южноукраїнського міського нотаріального округу Рихальською О.В., право власності на яку зареєстровано за відповідачем [PERSON] . Посилаючись на те, що квартира придбана у шлюбі в період спільного проживання та за спільні кошти у квартирі здійснений ремонт, придбано побутову техніку та меблі, але після розірвання шлюбу відповідач перешкоджав позивачу у користуванні квартирою, [PERSON] просила суд визнати спільною сумісною власністю подружжя нерухоме майно, розташоване за адресою [ADDRESS] , та визнати за нею право власності на частку вказаної квартири. Одночасно з позовною заявою позивач надала клопотання про поновлення строку для звернення до суду. В клопотанні послалася на те, що рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 10.04.2018 у справі №486/1504/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права особистої власності на квартиру, яка придбана під час шлюбу, за адресою: [ADDRESS] , в задоволенні позову відмовлено. Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 20.06.2018 апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 10.04.2018 без змін. Постановою Верховного Суду від 21.05.2020 касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 10.04.2018 та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 20.06.2018 без змін. Так як судовими рішеннями було встановлено, що спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін, [PERSON] вважала, що право власності за нею вже визнано та необхідно лише встановити частки. Крім, того позивач зазначила, що хворіє психічним захворюванням, наслідком якого є когнітивні порушення та стійкий судомий синдром, що підтверджується довідкою від 14.08.2024. Тобто, має хворобу, яка впливає на втрату пам`яті (здатність запам`ятовувати, зберігати та багаторазово відтворювати отриману інформацію). У зв`язку з чим, як зазначила позивач, вона постійно плуталася в датах, роках, тому не звернулася до суду вчасно. Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 23.09.2024 року відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. 22.11.2024 від представника відповідача [PERSON] надійшла заява про застосування позовної давності до спірних правовідносин. Заява обгрунтована тим, що сторони у справі з 14.08.2004 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 19.06.2007, після чого колишній чоловік перешкоджав їй у користуванні квартирою. Тому, на думку представника відповідача починаючи з 19.06.2007 вона знала і усвідомлювала, що не має права вільного володіння і користування спірною квартирою, разом з тим не вживала заходів щодо відновлення цих прав протягом більше ніж 17 років. Щодо посилань позивача в клопотанні про поновлення строку для звернення до суду на психологічне захворювання, представник відповідача зазначила, що дійсними обставинами справи та процесуальними діями позивача спростовується викладене нею в клопотанні, оскільки рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 03.10.2007 у справі N2-609/2007 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання сина до досягнення ним повноліття, а саме до [INFO] . Вказане рішення було ухвалено судом за результатом розгляду позовної заяви [PERSON] 28.08.2023 засобами поштового зв?язку на адресу Южноукраїнського міського суду Миколаївської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, що на думку представника відповідача свідчить про те, що позивач чітко розуміє дати, час і порядок процесуальних дій в питаннях, що становлять для неї зацікавленість. Крім того, позивач приймала участь в усіх судових засіданнях у справі N486/1504/17, складала та подавала всі необхідні процесуальні документи по вказаній справі, що повністю спростовує твердження позивача, що вона має втрату пам`яті, плутається в датах, роках, а тому ця підстава для поновлення строку, представник відповідача вважає суперечливою та необґрунтованою з наданням належних і допустимих доказів. Згідно з матеріалами справи, позивачу стало відомо про порушення її права 19.06.2007, що неодноразово підтверджено нею в судових провадженнях та встановлено судом, тому на підставі ч. 2 ст. 72 СК України того ж дня розпочався трирічний строк позовної давності. Перебіг цього строку підлягав закінченню 19.06.2010. Крім того, матеріали справи не містять жодного доказу про те, що після розірвання шлюбу позивач цікавилася спірним майном, несла певні витрати з його утримання, при цьому, відповідачем заперечувалося право позивача на зазначене у позові майно, пояснюючи, що таке майно не було придбане подружжям (справа N? 486/1504/17). Враховуючи, що спір між сторонами щодо поділу майна виник ще у 2007 році, оскільки позивач після розірвання шлюбу не користувалася спірним майном і таке майно перебувало у повному володінні та користуванні відповідача, саме з цього часу слід відраховувати позовну давність строк, визначений законом для звернення [PERSON] з позовом до суду за захистом порушеного права. Оскільки позивач звернулася із зазначеним позовом до суду лише 10.09.2024, тобто поза межами трирічного строку позовної давності, то наявні підстави для застосування до цих правовідносин позовної давності. 06.12.2024 від позивача надійшла заява в якій остання просила відмовити відповідачу в задоволенні заяви про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності з посиланням на те, що Южноукраїнським міським судом Миколаївської області розглядалась справа N486/1504/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права особистої власності на квартиру, що була придбана під час перебування у шлюбі. Предметом розгляду вказаної справи була також квартира N [ADDRESS] . За результатом розгляду вказаної справи рішенням Южноукраїнського міського суду від 10.04.2018 у задоволенні позову відмовлено. Після чого [PERSON] звернувся до апеляційного суду Миколаївської області, а в подальшому до Верховного Суду. Суди залишили рішення Южноукраїнського міського суду від 10.04.2018 без змін. В рішеннях суду у справі №486/1504/17 суди встановили, що спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін. З урахуванням викладеного, на думку позивача строк позовної давності розпочинається після набрання рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області N? 486/1504/17 законної сили. Щодо участі [PERSON] в інших судових засіданнях, що на думку відповідача, спростовує твердження про проблеми з пам?яттю через захворювання, зазначила, що спільний син сторін [PERSON] вже повнолітній та саме він нагадав про те, що треба вирішувати питання щодо стягнення аліментів з батька, тобто з відповідача. Після чого позивач звернулась до адвоката для складання позову та подачі відповідних документів до суду. Зазначила, що її остання госпіталізація була у 2020 році. Наслідком захворювання є когнітивні порушення та стійкий судомий синдром, що підтверджується довідкою від 14.08.2024, яка додана до позову. Зазначена хвороба впливає на втрату пам?яті (здатність запам?ятовувати, зберігати та багаторазово відтворювати отриману інформацію). Також послалася на те, що 2 квітня 2020 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв?язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким законодавець продовжив трирічний строк позовної давності, в тому числі під час дії карантину, строки позовної давності до вимог про поділ майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, на звернення до суду продовжуються на строк дії такого карантину коронавірусу COVID-19». З 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 року на всій території України встановлено карантин відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року N? 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (із змінами), від 20 травня 2020 року N? 392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів", від 22 липня 2020 року N? 641 "Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року N?1236 "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2". На підставі п. 19 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України (в редакції з 08.11.2022 року) вбачається, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року N? 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року N? 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Так у зв?язку з військовою агресією Російської Федерації проти України згідно з Указом Президента України «Про ведення воєнного стану в Україні» N?64/2022 в Україні введено воєнний стан із 5-30 год. 24 лютого 2022 року, який діє до теперішнього часу. Врахувавши наведені норми, строки позовної давності для звернення з вказаним позовом не сплили, оскільки Законами України були внесені зміни до ЦК щодо продовження строків за ст. 257 ЦК на час введеного в Україні воєнного стану. 10.12.2024 від представника відповідача надійшли письмові заперечення на заяву про відмову у задоволенні заяви про застосування строку позовної давності з посиланням на те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.11.2022 у справі №990/115/22 виснувала, що запровадження на території України виєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовами. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов?язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам собою факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку. Отже, лише посилання учасників справи на введений в Україні воєнний стан, безумовно, не свідчить про поважність причин пропуску процесуального строку. Фактично, обгрунтовуючи поважність причин пропуску відповідного процесуального строку, посилаючись на обставини воєнного стану, учасник справи має довести належними та допустимими доказами сааме наслідки, спричинені таким станом, що об?єктивно унеможливили реалізацію учасником своїх процесуальних прав у строк, встановлений законом. Такі висновки, на наше переконання, є цілком логічними, оскільки дають змогу розмежувати осіб, які зазнали негативного впливу та внаслідок цього не змогли вчасно реалізувати свої процесуальні права, та осіб, які зловживають процесуальними правами на підставі введеного в Україні воєнного стану. Оскільки строк позовної давності в цій судовій справі закінчився 19.06.2010 року, обставина введення в Україні воєнного стану та виїзд за кордон позивача прямо суперечить такій умові поновлення строку, як причина виникла протягом строку, який пропущено. 29.01.2025 від представника позивача надійшла заява в якій останній зазначив, що заява відповідача про застосування строку позовної давності є необгрунтованою та безпідставною з огляду на те, що в своїй заяві представник відповідача вказує як на підставу початку перебігу строку позовнної давності - порушення з боку відповідача права позивача на користування спільним сумісним майном подружжя, проте така підстава могла б бути заявлена лише до негаторного позову, але в даному випадку предмет позову інший. Крім того, у даній справі строк позовної давності взагалі не розпочався, а тому лише з цих підстав така заява є безпідставною. На думку представника позивача у данній справі строк позовної давності почнеться з того моменту як вона дізнається, що спільне сумісне майно подружжя вибуло з володіння відповідача. Відповідач доказів переоформлення квартири на іншу особу не надавав. В заяві просив здійснювати розгляд справи без його участі та без участі позивача. 29.01.2025 ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. 17.02.2025 представник відповідача надала письмові пояснення в яких просила відмовити в задоволенні позову повністю. Також просила врахувати ту обставину, що рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 10.04.2018 у справі N486/1504/17 та постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 20.06.2018 встановлено, що 03.11.2006 між ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» та [PERSON] укладений договір безвідсоткової цільової позики від 03.11.2006, відповідно до якого ДП «НАК «Енергоатом» (позикодавець) надало [PERSON] безвідсоткову цільову позику на загальну суму 205 450 гривень, в тому числі для придбання квартири [ADDRESS] (без виконяних оздоблювальних робіт) 180 500 гривень та для виконання оздоблювальних робіт в даній квартирі - 24\~950 грн., строком на 20 років 3 місяці (243 місяців), термін погашення позики з 03.02.2007 до 03.02.2027. 10.11.2006 в забезпечення виконання позивачем зобов`язань за договором безвідсоткової цільової позики [PERSON] передана ДП «НАЕК «Енергоатом» в іпотеку квартира. Однак, за час шлюбу з [PERSON] . [PERSON] було погашено за період з лютого по червень 2007 року частину позики, що підтвердила в судовому засіданні і [PERSON] . Згідно довідки про погашення безвідсоткової цільової позики від 01.12.2017 за період 3 лютого по червень 2007 року за час шлюбу з [PERSON] . Харічевим було погашено 4 262 грн. 40 коп. (місячний платіж 852 грн. 46 кон. х 5 місяців платежів). Отже, наявні підстави для відступу від рівності часток при поділі майна подружжя із пропорційним врахуванням розміру загальної суми позики і розміру сплачених сторонами, як спільно так і кожним окремо, коштів в рахунок виконання зобов?язання за договором безвідсоткової цільової позики. З встановленого преюдиційного факту вбачається, що за час шлюбу [PERSON] з [PERSON] було погашено 4262 грн. 40 коп. позики, відповідна ця сума підлягає рівному поділу між подружжям. Тобто, 4262 грн. 40 коп. / 2= 2131 грн. 20 коп. внесених кожним із подружжя за договором безвідсоткової цільової позики N78/06 від 03.11.2006. Відповідач погасив заборгованість на суму 203 318 грн. 80 коп., зазначений факт вже встановлено судом, позивачем підтверджено в рамках судового провадження у справі N486/1504/17 і не заперечувалось в рамках провадження у справі N? 486/1488/24. Позивач внесла 2131 грн. 20 коп. заборгованості за договором безвідсоткової цільової позики, що становить 1/96 частки квартири. В судове засідання 17.02.2025 позивач та її представник не з`явилися, від представника позивача адвоката Сорочана О.В. надійшло клопотання про розгляд справи без його участі та без участі позивача, зазначив про підтримання позовних вимог у повному обсязі. В судовому засіданні було оголошено перерву для ухвалення судового рішення до 25.02.2025. Дослідивши надані докази в межах заявлених вимог та заперечень, з урахуванням пояснень, наданих учасниками справи в судовому засіданні, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 10.04.2018 року рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області у справі №486/1504/17 в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права особистої власності на квартиру, за адресою: [ADDRESS] , що була придбана під час перебування у шлюбі, відмовлено. Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 20.06.2018 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 10.04.2018 без змін. 21.05.2020 постановою Верховного Суду касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 10.04.2018 та постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 20.06.2018 року залишено без змін. Судами під час вирішення спору у справі №486/1504/17 встановлено, що позивач та відповідач з 14 серпня 2004 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 19 червня 2007 року. 03 листопада 2006 року між ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» та [PERSON] був укладений договір безвідсоткової цільової позики № 78/06, відповідно до якого ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (позикодавець) надало [PERSON] (позичальнику), який працював інженером-програмістом ЦТАВ ВП «Южно-Українська АЕС» ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», безвідсоткову цільову позику на загальну суму 205 450 грн, в тому числі для придбання квартири [ADDRESS] (без виконаних оздоблювальних робіт) 180 500 грн та для виконання оздоблювальних робіт в даній квартирі 24 950 грн, строком на 20 років 3 місяці (243 місяців), термін погашення позики з 03 лютого 2007 року до 03 лютого 2027 року. 03 листопада 2006 року між ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Южноукраїнського міського нотаріального округу Миколаївської області Рихальською О. В. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири позивач придбав квартиру [ADDRESS] за 180 500 грн, взаєморозрахунки сторін, за їх взаємною згодою, здійснені шляхом новації боргу покупця перед продавцем у позикове зобов`язання, за договором безвідсоткової позики № 78/06 від 03 листопада 2006 року, укладеного сторонами за цим договором. Право власності на вказану квартиру виникло у покупця з моменту державної реєстрації договору купівлі-продажу в Державному реєстрі правочинів нотаріусом (пункт 7 договору купівлі-продажу квартири від 03 листопада 2006 року). Відповідно до витягу з Державного реєстру правочинів даний договір купівлі-продажу був зареєстрований приватним нотаріусом Южноукраїнського міського нотаріального округу Миколаївської області Рихальською О. В. в Державному реєстрі правочинів 03 листопада 2006 року. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого КП «Бюро технічної інвентаризації м. Южноукраїнськ», [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , яка зареєстрована в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 09 листопада 2006 року за № 468. 10 листопада 2006 року в забезпечення виконання позивачем зобов`язань за договором безвідсоткової цільової позики № 78/06 від 03 листопада 2006 року, [PERSON] була передана ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в іпотеку квартира [ADDRESS] за згодою дружини [PERSON] . З копії договору позики від 20 листопада 2006 року, укладеного між [PERSON] та відповідачем, та копії розписки від 20 листопада 2006 року, вбачається, що відповідач отримувала від [PERSON] у позику грошові кошти в розмірі 25 000 грн. На підтвердження того, що в квартирі [ADDRESS] був здійснений ремонт та створені необхідні умови для проживання, відповідач надала копію акту відвідування та обстеження умов проживання від 23 липня 2007 року. Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У справі № 486/1504/17 суди встановили, що сторони набули за час перебування у шлюбі за спільні сумісні кошти та спільною працею подружжя квартиру, в якій здійснили ремонт спільними коштами. Згідно зі статтею 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. На майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частини. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплене у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України). Відповідно до частин першої, другої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або в позасудовому порядку. Згідно з частинами першою, другою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Так, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Стаття 60 СК України містить норму про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Отже, на майно, набуте за час шлюбу, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи приписів статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Головними принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові, а в разі, якщо на тому наполягає відповідач, для відхилення його заперечень проти позову. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Суть поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності частин. При ухваленні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, в зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням переліку об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а вразі недосягнення згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 викладений загальний правовий висновок про те, що статтями 60, 70 СК України, статтею 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Як зазначено вище, судами в рамках справи №486/1504/17 встановлено, що спірне майно, а саме квартиру за адресою: [ADDRESS] , сторони придбали під час шлюбу за спільні кошти, а також спільними коштами здійснили в ній ремонт. Таким чином, поділ спірного майна в рівних частинах шляхом визнання права власності на частину у спільному нерухомому майні, про що просить позивач, за встановлених обставин є доцільним. Твердження відповідача про те, що оскільки в період перебування сторін у шлюбі ними спільно погашено 4 262, 40 грн. позики, тому саме ця сума підлягає рівному поділу між подружжям, що становить 1/96 частку позивача в нерухомому майні, суд вважає безпідставними з огляду на те, що, як встановлено судами у справі № 486/1504/17 та підтвердила позивач, як придбання так і ремонт в спірній квартирі були здійснені за спільні кошти подружжя. Доказів протилежного суду не надано. Додана представником відповідача довідка з місця роботи відповідача про погашення ним безвідсоткової цільової позики після розірвання шлюбу не доводить в повній мірі факт наявності підстав для відступу від рівності часток, з урахування обставин даної справи. Отже, відповідач належними та допустимими доказами презумпцію спільності майна не спростував, обставин для відступлення від засади рівності частин подружжя не встановлено. Щодо застосування строку загальної позовної давності, суд, з огляду на наявність рішення у справі №486/1504/17 зазначає наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі статтею 257 ЦК Українизагальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальним правилом, закріпленим у частині першійстатті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Відповідач пов`язує перебіг позовної давності з наступним днем після розлучення з посиланням на те, що з цього часу позивач не мала доступу до квартири. Проте, з такими доводами суд не може погодитись, враховуючи наступне. В рамках справи №486/1504/17 предметом спору були вимоги про визнання спірної квартири особистим майном [PERSON] , у даній справі розглядаються вимоги про поділ вказаного майна шляхом визнання права власності на частку у спільному нерухомому майні. В судовому засіданні позивач пояснила, що після розірвання шлюбу у червні 2007 року не проживала в спірній квартирі та не мала доступу до неї, проте, оскільки вказане нерухоме майно було придбано в період шлюбу та подружжям за спільні кошти здійснено в ньому ремонт, вважала це майно спільною власністю подружжя. У грудні 2017 року їй стало відомо, що колишній чоловік оспорює право спільної сумісної власності, у зв`язку з не визнанням ним права спільно набутого в період шлюбу нерухомого майна в рамках справи №486/1504/17. Матеріали справи свідчать, що остаточне рішення у зазначеній справі ухвалене Верховним Судом 21.05.2020. Отже, у даному випадку трирічний строк позовної давності, з урахуванням ч. 3 ст. 264 ЦК України, мав би закінчитись 22.05.2023 року. Разом з тим, Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» (№64/2022) воєнний стан було запроваджено з 24.02.2022 року, який є продовженим до теперішнього часу. 15.03.2022 року Верховною Радою України було прийнято Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (№ 2120-IX), а відповідно до п. 2 Закону передбачена зупинка перебігу передбачено зокрема для загальної та спеціальної позовної давності (ст. 257, 258 ЦК України). Тому з 15.03.2022 року зупинено перебіг загальної позовної давності для будь-яких заінтересованих у судовому захисті осіб. З огляду на зазначені матеріально-правові норми позовна давність для вирішення спірних правовідносин не сплила. Посилання відповідача на правові висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові 10 листопада 2022 року №990/115/22 є помилковими, оскільки такі стосуються процесуальних строків в адміністративних справах, а в даній справі йдеться про строк, визначений матеріальним законом, - строк позовної давності.

Outcome: approved