Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-26 00:00:00

У червні 2024 р. позивач [PERSON] звернулась в Корабельний районний суд м. Миколаєва з позовом до відповідача [PERSON] про\~позбавлення його\~батьківських прав\~відносно неповнолітньої дитини сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона з відповідачем є батьками [PERSON] , [INFO] . Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 13.04.2018 року по справі № 488/241/18 вирішено стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини від усіх від усіх видів доходу (заробітку) щомісячно. Вказане рішення суду перебуває на виконанні в Корабельному ВДВС м. Миколаєва ПМУМЮ (м. Одеса) та не виконується відповідачем, аліменти ним не сплачуються, існує борг по сплаті аліментів. Позивач зазначила, що з кінця 2017 року між позивачем та відповідачем припинились шлюбні відносини та саме з цього моменту відповідач припинив спілкуватися і бачитися з сином [PERSON] . Відповідач самоусунувся від виховання дитини, не виконує батьківських обов`язків з утримання та виховання дитини. Позивач вказала, що протягом останніх 6 років сама займається здоров`ям дитини, влаштовувала та відвідувала спочатку дитячий садок, потім [PERSON] гімназію № 49, приходить разом з нею на щеплення та відвідує сімейного лікаря. Не зважаючи на те, що позивач ніколи не перешкоджав відповідачу спілкуватися з дитиною та приймати участь у вихованні дитини, він все одно не спілкується ані з нею, ані з дитиною. Дитина взагалі не знає батька та не має до неї жодних почуттів або суму. Син позивача сприймає своїм батьком [PERSON] , який одружений з позивачкою та в яких є спільна дитини - [PERSON] . Зазначила, що усі її спроби домовитись щодо участі відповідача в житті дитини та поговорити з ним, закінчувалися проявами безпідставної агресії з боку відповідача. Усі обов`язки щодо виховання дитини, турботи за нею з самого народження дитини взяла на себе позивачка та її чоловік - [PERSON] . Посилаючись на викладене, та з метою найбільш повного і всебічного забезпечення прав та законних інтересів дитини, позивачка вважає за необхідне звернутися з даним позовом до суду та вирішити питання про позбавлення відповідача батьківських прав. Ухвалою суду від 28.06.2024 р. провадження по зазначеній справі було відкрито та справа призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження. Одночасно запропоновано відповідачу у 15 денний строк з дня одержання ухвали про відкриття провадження подати на адресу Корабельного районного суду міста Миколаєва відзив на позов. Копію ухвали надіслано сторонам. Позивач та її представник у судове засідання не з`явилися, представник позивача подала заяву в якій підтримала позовні вимоги та просила задовольнити їх в повному обсязі, розгляд справи провести за їх відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином на своєчасно. У поштових повідомленнях листоношею проставлена відмітка про відсутність відповідача за місцем проживання. Відповідно до положень пункту 4 частини 7 статті 128 ЦПК України дата проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за місцем проживання є днем вручення судової повістки. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Зі згоди представника позивача, а також враховуючи те, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання (зворотні повідомлення наявні в матеріалах справи), відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, у справі достатньо даних про права та взаємини сторін, тому, відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Судовим розглядом встановлено, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.01.2015 р. Шлюб між ними був розірваний на підставі рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 13.03.2018 р. Від вказаного шлюбу сторони мають спільну дитину сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER] від 21.03.2013 р. Після розірвання шлюбу між сторонами дитина залишилась проживати з позивачем, що попідвереджується наявними в матеріалах справи доказами. 13.04.2018 р. Корабельним районним судом м. Миколаєва у цивільній справі № 488/241/18 було ухвалено рішення, згідно з яким з відповідача на користь позивача були стягнуті аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи з 23.01.2018 і до повноліття дитини. Виконавчий лист, виданий на підставі вказаного рішення суду, перебуває на примусовому виконанні у Корабельному відділі ДВС у місті Миколаєві ПМУМЮ (м. Одеса) та згідно з наявним в матеріалах справи розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, борг по сплаті аліментів [PERSON] на утримання сина [PERSON] , 2013 р.н., станом на 31.05.2024 р. становить 312 655,61 грн. Під час вивчення матеріалів справи було встановлено, що відповідач не приймає участі у вихованні та утриманні дитини, не піклується про нього, покладених законодавством батьківських обов`язків не виконує. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23.02.2006 р. Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Так, Європейський суд з прав людини у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). У справі "Мамчур проти України" (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини вказав, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Разом з тим, у рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі "М. С. проти України", заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Частиною четвертою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Відповідно до частини п`ятої статті 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. У своєму висновку, який надійшов на адресу суду 05.02.2025 р., орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради посилалися на те, що дитина, [PERSON] , [INFO] , проживає разом з матір`ю, [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] та знаходиться на повному її утримані. Зазначили, що службою у справах дітей адміністрації Корабельного району Миколаївської міської ради обстежені умови проживання малолітнього [PERSON] та його родини. Матір`ю та вітчимом створені належні умови для проживання, виховання, утримання та всебічного розвитку дитини. Під час відвідування родини за місцем проживання, з малолітнім [PERSON] проведена бесіда, в ході якої він розповідав, як з ним грається батько, куди вони сім`єю ходять відпочивати. Однак батьком він називав вітчима [PERSON] . За свого біологічного батька дитина розповідала неохоче, так як його майже не пам`ятає. [PERSON] не телефонує синові не цікавиться його успіхами не вітає зі святами. Свою думку дитина виклала письмово у присутності матері та спеціаліста служби. До служби у справах дітей адміністрації Корабельного району Миколаївської міської ради з питань спілкування або врегулювання зустрічей з сином громадянин [PERSON] жодного разу не з`являвся та не телефонував. З метою збереження родинних стосунків між батьком та сином, службою у справах дітей неодноразово відвідувалась адреса його проживання, однак жодного разу поспілкуватися з батьком дитини не вдалося. Залишеними запрошеннями до служби проігноровано. Беручи до уваги вказане та рекомендації комісії (протокол від 16.12.2024) зробили висновок, що [PERSON] свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не намагається забезпечити достатній життєвий рівень дітям, не турбується про стан їх здоров`я. Вважали за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно [PERSON] , [INFO] , в інтересах малолітнього. Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Виходячи зі змісту частини першої ст. 12 Закону України Про охорону дитинства, на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно частиною другою ст. 155 названого Кодексу батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При вирішенні справи суд приходить до висновку, що таким негативним впливом з боку відповідача на розвиток дитини є зразок байдужого, зневажливого ставлення до поняття сім`ї та людей, з якими вони перебувають у родинному зв`язку, зокрема. Судом встановлено, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, не намагається облаштувати належні умови для повноцінного розвитку, забезпечити дитину необхідним, не виявляє турботу, тому позов щодо позбавлення відповідача батьківських прав підлягає задоволенню. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення статті 141 ЦПК України. Так, з відповідача належить стягнути на користь позивача судовий збір в сумі 1 211,20 грн. Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Outcome: approved