Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-19 00:00:00

До суду надійшов позов [PERSON] , в інтересах якої діє представник - адвокат Вітюк С.В., до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями. В обґрунтування поданого позову вказано, що [PERSON] 21.10.2010 року уклала договір дарування житлового будинку, відповідно до якого остання подарувала [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями до нього, що розташований за адресою в [ADDRESS] , загальною площею 69,4 кв.м. в тому числі житловою 42,1 кв. м., а також надвірні будівлі: дерев`яні хлів і літня кухня позначеними на плані літерами «б, В», загальною вартістю 66093 грн. Відповідно до пункту 5 цього договору, сторони свідчать, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, укладення договору відповідає їх внутрішнім інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору є зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, будинок є особистою власністю дарувальника. Під час укладення оспорюваного договору волевиявлення позивача не відповідало її волі та не було спрямоване на реальне дарування обумовлене договором. Позивачка діяла під впливом помилки, оскільки вважала, що укладає заповіти на свою доньку. Після укладення правочину позивачка продовжує проживати у спірному будинку, який є її єдиним житлом, не вчиняла дій, які б могли свідчити про її небажання користуватись спірним будинком, а фактична передача будинку не відбулась, тому позивач, укладаючи спірний договір дарування, помилився щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо юридичної природи цього правочину, прав та обов?язків сторін за цим договором. За таких обставин позивачка звернулась до суду та просила: визнати недійсним договір дарування укладений 21.10.2010 року, відповідно до якого [PERSON] подарувала [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями до нього, що розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 69,4 кв.м. в тому числі житловою 42,1 кв. м., а також надвірні будівлі: дерев`яні хлів і літня кухня позначеними на плині літерами «б, В», загальною вартістю, 66093 грн. Ухвалою суду від 23.12.2024 у даній справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання на 22.01.2025. 22.01.2025 підготовче судове засідання у справі закрито та призначено судовий розгляд на 20.02.2025. 20.02.2025 в судовому засіданні позивач [PERSON] поданий позов підтримала та повідомила, що вона була власником житлового будинку в [ADDRESS] , в якому вона проживає і на даний час. Вказаний будинок за домовленістю між членами родини мала отримати її менша дочка [PERSON] .. Вона вважала, що за цим договором донька повинна буде її утримувати та доглядати, однак на даний час жодної допомоги вона не надає. Підписуючи договір нотаріус не роз`яснила, що саме це за договір, а позивачка, не розуміючи, просто його підписала. Представник позивача Вітюк С.В. поданий позов підтримав з викладених у ньому підстав. Додатково зазначив, що позивачка [PERSON] мала намір укласти із донькою [PERSON] договір довічного утримання, за яким остання мала б утримувати матір та допомагати їй, а в подальшому отримати будинок, який належав позивачці. Така домовленість між [PERSON] та [PERSON] існувала до укладення договору, тому позивачка вважала, що укладає із донькою договір довічного отримання. Після укладення договору стосунки між донькою та матір`ю змінились, [PERSON] покинула місце проживання, допомогу для матері на надавала та не надає. Тому, враховуючи вік позивачки на момент укладення договору, та беручи до уваги те, що нотаріусом не було роз`яснено, який договір укладається між сторонами, договір дарування від 21.10.2010 слід визнати недійсним. Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали, суд приходить до наступного висновку. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах. Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Згідно ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно ч. 2 ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 722 ЦК України, право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Так, судом встановлено, що 21.10.2010 року в м. Славута [PERSON] (дарувальниця) та [PERSON] (обдаровувана), уклали договір дарування. Зі змісту договору слідує, що сторони попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, перебуваючи при здоровому розумі, ясній пам?яті та діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки укладеного договору, домовилися про таке: дарувальниця передала, а обдаровувана її дочка, прийняла у власність житловий будинок з надвірними будівлями до нього, що знаходиться в [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці, що належить Цвітоській сільській раді. Сторони оцінюють дарунок у 66093 (шістдесят шість тисяч дев?яносто три) гривні. Згідно п. 4 Договору, дарувальниця свідчить, що укладення цього договору не пов?язане із виконанням обдаровуваною будь-яких дій майнового або немайнового характеру на користь дарувальниці зараз або в майбутньому. Згідно п. 5 Договору, сторони підтверджують, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому. Відповідно до п. 6 Договору, сторони свідчать, що у тексті цього договору зафіксовано істотні умови, що стосуються дарування будинку. Будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені у його тексті, після підписання договору не матимуть правового значення. Зазначений договір посвідчено Артемовою Л.Я., нотаріусом Славутського районного нотаріального округу Хмельницької області, та зареєстрований в реєстрі за № 4562 (а.с. 6-7). Право власності [PERSON] на вказаний вище будинок зареєстровано 05.11.2010 (а.с. 8). В якості підстави визнання договору дарування недійсним сторона позивача посилається те, що помилялась щодо правової природи договору та, підписуючи зазначений договір, вона вважала, що складає заповіти на свою доньку (згідно позову), а в судовому засіданні представник позивача вказав, що позивачка мала намір укласти договір довічного утримання, а не дарування. Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). З роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що відповідно до ст.ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Виходячи зі змісту ст.ст. 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Проте, лише з`ясування таких обставин як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах. У постанові Верховного суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 947/32485/20 зазначено, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)». Наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації. У постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року в справі № 447/2297/19 зазначено, що «Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач не довів, що на момент укладення оспорюваних договорів дарування він помилився стосовно правової природи укладених ним правочинів та існували обставини, які зумовлюють визнання договорів дарування недійсними, оскільки, укладаючи ці договори, він усвідомлював їх істотні умови і правові наслідки їх укладення. До укладення договорів нотаріусом позивача було попередньо ознайомлено з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладені сторонами правочини, що підтверджується змістом оспорюваних договорів, підписаних позивачем. Сторони укладених договорі дарування ствердили, що ці договори не мають характеру фіктивних та удаваних угод». Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. У даній справі суд вбачає, що позивачкою [PERSON] не доведено, що на момент укладення оспорюваного договору дарування вона помилялась стосовно правової природи укладеного правочину та існування обставин, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи цей договір, вона усвідомлювала його істотні умови і правові наслідки їх укладення. За таких обставин суд приходить до висновку, що наведені позивачем доводи не дозволяють кваліфікувати спірний правочин як такий, що вчинений під впливом помилки, а саме помилки у правовій природі правочину, правах та обов`язках сторін за ним. Таким чином, в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed