Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-26 00:00:00

У липні 2024 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , про стягнення грошових коштів за договором безпроцентної позики грошей, у якій позивач за просить суд: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти за Договором безпроцентної позики грошей від 03.09.2021 року в розмірі 624 859,02 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03.09.2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір безпроцентної позики грошей, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Слободяном В.М. та зареєстрованим в реєстрі за № 355 (надалі - Договір). Відповідно до п. 1 Договору, позикодавець передав у власність, а позичальник прийняв 420 000,00 грн., з зобов`язанням повернути таку ж саму суму до 03.11.2021 року. Пунктом 3 Договору передбачену, що сума позики прийнята в повному обсязі від позикодавця позичальником 03.09.2021 року. Крім того, Відповідач особисто залишив на останній сторінці Договору розписку про отримання коштів. Однак, з моменту отримання грошових коштів та на день звернення із вказаною позовною заявою, [PERSON] гроші не повернув. Позивачем вказано, що відповідачем не повернуто у строк визначений у Договорі суму позики, а тому вона підлягає стягнення з відповідача. Окрім того, у позовній заяві, позивачем вказано, що відповідачем порушено строки виконання грошового зобов`язання, а тому з відповідача підлягає стягненню в порядку ст. 625 ЦК України три відсотки річних у розмірі 34 106,30 грн. та інфляційні втрати у розмірі 170 752,72 грн. за період з 04.11.2021 по 29.07.2024. У зв`язку із наведеним позивач просив суд позовну заяву задовольнити у повному обсязі. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26.09.2024 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у зазначеній цивільній справі, розгляд якої вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. 04.11.2024 до суду надійшла заява відповідача [PERSON] про визнання позову у якій відповідач підтверджує, що він отримав грошові кошти від [PERSON] 16.09.2020, у зв`язку з чим між ними 03.09.2021 було укладено безпроцентної позики грошей, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріально округу Слободяном В.М. та зареєстрованим в реєстрі за №355. Також, відповідачем зазначено, що отримані грошові кошти він зобов`язаний повернути до 03.11.2021, чого зроблено не було. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 14.11.2024 закрито підготовче провадження по вказані справі та призначено її до судового розгляду по суті в загальному провадженні. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовну заяву підтримали у повному обсязі та просили її задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, свого представника не направив, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, до суду подав клопотання, про розгляд справи без його участі та участі його представника із урахуванням його заяви про визнання позову. Вислухавши пояснення позивача та представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики позикодавець передає позичальникові у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Вимогами ч.1 ст.1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. В свою чергу, приписами ч. 2 ст. 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, в судовому засіданні встановлено, що 03.09.2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір безпроцентної позики грошей, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Слободяном В.М. та зареєстрованим в реєстрі за № 355 (надалі - Договір). В судовому засіданні 15.01.2025 судом в порядку ст. 95 ЦПК було оглянуто оригінал зазначеного договору. Відповідачем визнається факт укладення зазначеного договору, про що зазначено у заяві про визнання позову. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до п. 1 Договору, позикодавець передав у власність, а позичальник прийняв 420 000,00 грн., з зобов`язанням повернути таку ж саму суму до 03.11.2021 року. Пунктом 3 Договору передбачену, що сума позики прийнята в повному обсязі від позикодавця позичальником 16.09.2021 року. За домовленістю сторін позика є безпроцентною. Крім того, відповідач особисто залишив на останній сторінці Договору розписку про отримання коштів. Однак, з моменту отримання грошових коштів та на день звернення із вказаною позовною заявою, [PERSON] гроші не повернув. Зазначені обставини також не заперечувались відповідачем, про що зазначено у заяві про визнання позову. Таким чином, під час розгляду справи знайшли своє підтвердження доводи позивача про те, що ним було надано у позику відповідачу [PERSON] грошові кошти у сумі в сумі 420 000,00 грн., згідно договору безпроцентної позики грошей від 03.09.2021 а відповідач [PERSON] зобов`язався повернути позивачу [PERSON] суму грошових коштів у розмірі 420 000,00 грн. до 03 листопада 2021, доказів, що відповідач [PERSON] у встановлений строк виконав свої зобов`язання за вказаним договором позики, матеріали справи не містять. Окрім того, відповідачем визнається факт отримання грошових коштів за вказаним Договором у розмірі 420 000,00 грн., а також не заперечувався факт того, що ним не було повернуто до 03.11.2021 суму позики. В свою чергу, згідно з вимогами ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В свою чергу, згідно з вимогами ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. У постанові Верховного Суду України № 6-бЗцсІЗ від 18.09.2013 зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14, застосування якої є обов`язковим в силу ч. 4 ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України), відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку, що частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми позики за Договором безпроцентної позики грошей від 03.09.2021 у розмірі 420 000,00 грн. є доведеними і підлягають задоволенню. Щодо вимог позовної заяви, про стягнення з відповідача на користь позивача в порядку ст. 625 ЦК України три відсотки річних у розмірі 34 106,30 грн. та інфляційні втрати у розмірі 170 752,72 грн. за період з 04.11.2021 по 29.07.2024, слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦПК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що позивач здійснив розрахунок суми інфляції та трьох відсотків річних за період 04.11.2021 та 29.07.2024. Разом з тим, згідно п. 18 Перехідних та Прикінцевих положень Цивільного кодексу України визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022 зі змінами з 24.02.2022 року на території України введено воєнний стан, строк якого неодноразово продовжувався і станом на дату розгляду справи діє на території України. Враховуючи вищевикладене, вимоги п. 18 Перехідних та Прикінцевих положень Цивільного кодексу України підстави для стягнення з відповідача на користь позивача в порядку ст. 625 ЦК України три відсотки річних у розмірі 34 106,30 грн. та інфляційні втрати у розмірі 170 752,72 грн. за період з 24.02.2022 по 29.07.2024, слід зазначити наступне. Окрім того, як визначено у ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Так, згідно в п. 8 Договору безпроцентної позики грошей від 03.09.2021, за прострочення виконання зобов`язання за цим договором позичальник виплачує пеню в розмірні 1 (один) відсоток від простроченої суми за кожен день прострочення, а сума позики має бути виплачена з урахуванням офіційно встановленого індексу інфляції. Таким чином, враховуючи, що договором безпроцентної позики грошей від 03.09.2021 визначено розмір відповідальності за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 1 % за кожен день прострочення, про стягнення яких позивачем не заявлено, тому суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для стягнення з відповідача трьох відсотків річних у порядку ст. 625 ЦК України. Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 20.11.2020 р. у справі №910/13071/19 виклав правову позицію щодо застосуванням механізму розрахунку інфляційних втрат у порядку частини 2 статті 625 ЦК України. В наведеній постанові об`єднана палата Касаційного господарського суду роз`яснила, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця. Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці. Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме: час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу; час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.". Відповідно до приписів частини 4 статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду. При цьому відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду згідно з постановою 30.01.2019 р. у справі №755/10947/17 суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду. Отже, з урахуванням останніх правових позицій, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, інфляційна складова за певний місяць враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці (час прострочення у неповному місяці більше 15 днів - за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу; час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (15 днів) - за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується). Так, судом зроблено розрахунок розміру інфляційних втрат за період з 04.11.2021 по 29.07.2024 із загального розміру заборгованості 420 000,00 грн., який у загальному розмірі становить 18339,85 грн. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Також, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи визнання відповідачем позову, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики від 03.09.2021 в розмірі суми позики 420000,00 грн. та інфляційні втрати в розмірі 18339,85 грн. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 141 ЦПК України, із [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір пропорційно розміру задоволених вимоги у розмірі 4383,39 грн. (70,15%). На підставі викладеного,

Outcome: partial