Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-24 00:00:00

17.01.2024 позивач [PERSON] звернулась до Заводського районного суду міста Миколаєва з позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу Миколаєва про визнання права власності на квартиру, в якому просила визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачка [PERSON] отримала у власність двокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 33,1 кв.м згідно Свідоцтва про право власності від 17.08.1994 року /б.н/, виданого службою приватизації житлового фонду 6ВМІС ВМФ України, зареєстровано в КП «ММБТІ» 28.10.1994 року за № 19235. Право власності на вказану квартиру [PERSON] не встигла своєчасно зареєструвати. На даний час правовстановлюючий документ є втраченим. Після звернення до КП «ММБТІ» з заявою про видачу дублікату свідоцтва про право власності, позивачці було надано ксерокопію свідоцтва з відміткою «Фотокопія», однак на підставі такого документа позивачка не має можливості зареєструвати право власності на квартиру. Ухвалою суду від 22.01.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження. 28.02.2024 року представником відповідача [PERSON] до суду подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач вказує на відсутність спору між позивачем та відповідачем про визнання права власності. Позовні вимоги про визнання права власності на квартиру [ADDRESS] у зв`язку із втратою правовстановлюючого документа, Миколаївське КЕУ не може визнати, оскільки у відповідача відсутні будь-які правовстановлюючі документи на вищевказане житлове приміщення, при (розформуванні) ліквідації Миколаївського 6 ВМІС ВМФ України жодні житлові справи до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Миколаєва передані не були. Тому підтвердити наявність або спростувати право власності позивача Миколаївське КЕУ не має жодних підстав. 15.07.2024 р. від представника позивача [PERSON] адвоката Когіна Андрія Валерійовича до канцелярії суду надійшло клопотання, в якому він просив замінити первісного відповідача Квартирно-експлуатаційний відділ м. Миколаєва (код ЄДРПОУ 08029523) на належного відповідача Миколаївську міську раду (код ЄДРПОУ 26565573, адреса: 54001, місто Миколаїв, вул. Адміральська, будинок 20). В обґрунтування клопотання представник позивача посилався на те, що відповідно до Розпорядження Миколаївського міського голови від 7 червня 2006 р. №291 було створено комісії щодо прийняття до комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва об`єктів житлового фонду та комунального призначення від КЕВ м. Миколаїв. В результаті роботи комісії, було складено Акт приймання-передачі №3 від 01.08.2006 року до комунальної власності територіальної громади м. Миколаїв об`єктів житлового фонду та об`єктів комунального призначення, що їх обслуговують КЕВ м. Миколаїв, затвердженого Миколаївським міським головою В.Д. Чайкою, відповідно до якого згідно Додатку № 1 передані об`єкти житлового фонду, в тому числі і житловий будинок по [ADDRESS] . 20.08.2024 року у судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат Когін Андрій Валерійович та представник відповідача Квартирно-експлуатаційного відділу м. Миколаєва Кушнір Юлія Вікторівна клопотання про заміну відповідача підтримали. Інші учасники справи у судове засідання не прибули. Ухвалою суду від 20.08.2024 року клопотання представника позивача задоволено. Ухвалою суду від 01.11.2024 року по вказаній справі закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання була повідомлена належним чином. Представник позивача Когін А.В. до судового засідання надав заяву, в якій просив розглядати справу за його з позивачем відсутності, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Представник відповідача - Миколаївської міської ради до судового засідання не з`явилась, надала заяву в якій просила провести розгляд справи за її відсутності та прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Суд, дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] отримала у власність двокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 33,1 кв.м згідно свідоцтва про право власності від 17.08.1994 року /б.н/, виданого службою приватизації житлового фонду 6ВМІС ВМФ України, зареєстровано в КП «ММБТІ» 28.10.1994 року за № 19235. Оригінал Свідоцтва про право власності від 17.08.1994 року /б.н/ перебував у квартирі [ADDRESS] , в якій позивачка проживає до теперішнього часу та власником якої є, що підтверджується відомостями з Реєстру прав власності на нерухоме майно, зазначеними в інформаційній довідці №2-1605 від 27.03.2023 року, виданій КП «ММБТІ». Право власності на вказану квартиру [PERSON] не встигла своєчасно зареєструвати, тому будь-які відомості про право власності на квартиру відсутні в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно або в Реєстрі прав власності на нерухоме майно. На даний час правовстановлюючий документ є втраченим. Відповідно до інформаційної довідки від 04.04.2023 року позивачку було повідомлено, що згідно директиви МО України від 20.01.2005 року №Д-322/1/03 Первомайська КЕЧ, Очаківський 7 ВМІС та Миколаївський 6 ВМІС розформовані (ліквідовані) 31.12.2005 року, правонаступником визначено КЕВ міста Миколаєва, але ніяких документів та справ стосовно житла, яке було на обліку 6 ВМІС після ліквідації до Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаєва не передавалось. Після звернення до КП «ММБТІ» з заявою про видачу дублікату свідоцтва про право власності, позивачці було надано ксерокопію свідоцтва з відміткою «Фотокопія», однак на підставі такого документа позивачка не має можливості зареєструвати право власності на квартиру. На підставі такого документа позивач не має можливості зареєструвати право власності на квартиру. Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Статтею 15 ЦК України гарантовано право кожного на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно п. 2 ч.1 ст.16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права. У відповідності до ст. 41\~Конституції України та ст.ст. 328-330\~ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його власність. Стаття 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує кожному право мирного володіння своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У пункті 37 Постанови від 07.02.2014р. №5 « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначає, що позови про визнання права власності, що пред`явлені на підставі статті 392 ЦК, пов`язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна. З урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У п. 37 Постанови Пленум ВССУ наголошується, що виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, зокрема, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами. Крім того, Верховний Суд України у своєму Узагальненні «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ» звертає увагу, що передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Наприклад, позов про визнання права власності у разі втрати документа, що засвідчує право власності особи на річ, подається за відсутності можливості одержати у відповідних органах дублікат правовстановлюючого документа. Пунктом 5 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» одним з правовстановлюючих документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, є свідоцтво про право власності, видане органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дублікат. Згідно вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем у позові про визнання права власності є особа, яка вже є власником зазначеного майна право власності на яке просить визнати. Також, на підтвердження позовних вимог, позивачка надає докази того, що вона зверталась до КП «ММБТІ» для видачі дубліката Свідоцтва про право власності, проте їй було надано лише ксерокопію документа (згідно листа від 08.05.2023 року на №2-1605 від 27.03.2023 року Директора КП «ММБТІ» В.І. Рижика). Оцінивши в сукупності наявні у справі докази та враховуючи, що позивачка є власницею квартири [ADDRESS] , яка належить їй на праві приватної власності, однак втратила документ, що засвідчує її право власності, тому суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову і визнання права власності на квартиру, загальною площею 33,1 кв.м, житловою площею 23,0 кв.м, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Вимоги щодо стягнення судових витрат позивачем заявлено не було.

Outcome: approved