Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-18 00:00:00

В провадження Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] , до [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Іопель С.О., про розірвання спадкового договору. В обгрунтування заявлених вимог представник позивача посилається на те, що, на підставі свідоцтва на право власності, виданого Нікопольським ЖЕО, 19 вересня 1995 року за реєстровим № 5415, позивачу належить двокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] . Оскільки позивач вже досяг похилого віку, він запропонував [PERSON] укласти з ним спадковий договір, де він бере на себе зобов`язання регулярно відвідувати відчуджувача, організовувати прогулянки, доглядати за ним, його оселею, оплачувати за його дорученням та за його кошти комунальні послуги, надавати допомогу в оформленні житлових субсидій. [PERSON] погодився з його пропозицією. 10.07.2013 року позивач уклав з [PERSON] спадковий договір, посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Іопелем С.О. При підписанні договору, нотаріус роз`яснив йому, що право власності на квартиру залишається за ним, але до його смерті на майно накладена заборона відчуження, а, у разі невиконання набувачем майна умов договору, він може розірвати його в судовому порядку. Позивача це влаштувало, тому договір був підписаний та, згідно п.9 спадкового договору, вони домовились, що на [PERSON] покладаються обов`язки у вигляді дій немайнового характеру, що передбачають шанобливе ставлення з боку набувача до особи відчужувача, регулярне відвідування відчужувача, толерантне ставлення до окремих недоліків його характеру, організацію прогулянок, участь у догляді за відчужувачем, його оселею, оплату за дорученням та коштами відчужувача комунальних послуг, надання допомоги в оформленні житлових субсидій. Згідно п.10 спадкового договору, у разі смерті відчужувача, набувач майна зобов`язаний здійснити комплекс заходів та обрядових дій з поховання відчужувача на кладовищі м.Нікополя Дніпропетровської області. Фактично, з моменту укладання Договору, позивач не отримував ніякої допомоги від [PERSON] та останній раз бачив відповідача дуже давно, зв`язок з ним припинений. На даний момент його доглядає онука, вона ж здійснює оплату комунальних платежів, придбання ліків, продуктів харчування, доглядає за його оселею та займається оформленням субсидій, слідкує за його станом здоров`я. На його думку, відповідач, при укладенні спадкового договору з ним, сподівався на те, що він скоро помре і йому не прийдеться виконувати жодних умов договору. Позивач самостійно та за допомогою інших близьких чи родичів забезпечував свій побут, як то: замовлення та встановлення побутової техніки, оплата та отримання проектної документації від обслуговуючих організацій, замовлення та оформлення комунальних та допоміжних послуг, оформлення субсидій, сплата комунальних платежів, вирішення питання лікування та періодичних медичних оглядів, а також, безпосередньо, харчування та придбання ліків. [PERSON] не виконав жодного з обов`язків, покладених на нього спадковим договором від 10.07.2013 року, тому позивач вважає, що укладений між ним та [PERSON] спадковий договір від 10.07.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Іопелем С.О., відповідачем не виконується, а тому підлягає розірванню. Згідно п.1 Договору, набувач майна зобов`язався виконувати розпорядження відчужувача, визначені цим договором, і, в разі її смерті, набуває право власності на належну відчужувачу квартиру у [ADDRESS] . Відповідно до п.16 Договору, у разі невиконання набувачем майна своїх обов`язків за цим договором, спадковий договір може бути розірвано в судовому порядку, а також, на вимогу набувача майна, у разі неможливості виконання ним цих обов`язків. У зв`язку з посвідченням спадкового договору, накладено заборону відчуження квартири у [ADDRESS] . Згідно інформаційної довідки з Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 320802676, приватним нотаріусом Іопелем С.О. накладено заборону відчуження нерухомого майна, у зв`язку із укладенням спадкового договору. Тому, на підставі викладеного, [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] , змушений звернутись до суду та просить розірвати спадковий договір від 10 липня 2013 року, укладений між [PERSON] ( [INFO] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ), та [PERSON] ( [INFO] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ), посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Іопелем С.О. та зареєстрований в реєстрі за № 2872. Позивач, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, в судове засідання не прибув, від його представника [PERSON] на адресу суду надійшла заява, в якій він просить суд розгляд справи проводити за їх відсутності, позовні вимоги підтримує та на їх задоволенні наполягає. Відповідач про розгляд справи був повідомлений належним чином, в судове засідання не прибув, будь-які клопотання чи заяви на адресу суду не надав, своїм правом, визначеним ст.178 ЦПК України, не скористався. Конверт, який був направлений за останньою відомою адресою його місця реєстрації та проживання, повернувся до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Третя особа приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Іопель С.О., будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, в судове засідання не прибув. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ст.ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а одним із способів захисту цивільних прав і інтересів є визнання права п.1 ч.2ст.16 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 3 ст.12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 10 липня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено спадковий договір, який був посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Іопелем С.О. та зареєстрований в реєстрі за № 2872. Згідно п.1 Договору, набувач майна зобов`язався виконувати розпорядження відчужувача, визначені цим договором, і, в разі його смерті, набуває право власності на належну відчужувачу квартиру у [ADDRESS] . При цьому, відповідно до п.16 Договору, у разі невиконання набувачем майна своїх обов`язків за цим договором, спадковий договір може бути розірвано в судовому порядку, а також на вимогу набувача майна, у разі неможливості виконання ним цих обов`язків. Представник позивача, як на підставу звернення до суду з даним позовом, вказує, що відповідач з моменту укладення Спадкового договору, повністю самоусунувся від виконання спадкового договору та будь-які відносини з позивачем на підтримує. Відповідно до ст.1302 ЦК України, за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача. Статтею 1305 ЦК України передбачено, що набувач у спадковому договорі може бути зобов`язаний вчинити певну дію майнового або немайнового характеру до відкриття спадщини або після її відкриття. Враховуючи зазначене, спадковий договір є двостороннім правочином, за концепцією якого набувач зобов`язаний вчинити певні дії за вказівкою відчужувача, взамін чого до нього переходить право власності на майно. Тому коло обов`язків набувача має визначатися вже виходячи не з одностороннього волевиявлення відчужувача, а зі спільної згоди сторін, враховуючи договірний характер правовідносин. За змістом ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч.1 ст.1308 ЦК України, спадковий договір може бути розірвано судом на вимогу відчужувача у разі невиконання набувачем його розпоряджень. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ч.2 ст.651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.614 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23.01.2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: 1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; 2) розірванні договору в судовому порядку; 3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; 4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; 5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)». У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06.03.2019 року у справі № 183/262/17 (провадження № 61-41932сво18) вказано, що «частинами першою і другою статті 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (абзац другий частини другої статті 651 ЦК України)». У постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-75цс13 зроблено висновок, що «оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.09.2020 року в справі № 209/3295/18 (провадження № 61-1089св20) вказано, що «згідно із частиною першою статті 1308 ЦК України спадковий договір може бути розірвано судом на вимогу відчужувача у разі невиконання набувачем його розпоряджень. Статтею 651 ЦК України визначено, що істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша, друга статті 614 ЦК України). Відповідно до ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідачем суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження виконання ним розпоряджень позивача, зазначених у спадковому договорі. Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. З урахуванням характеру невиконання відповідачем обов`язків за вказаним спадковим договором, яке є систематичним, а наявність укладеного договору позбавляє позивача, за рахунок приналежного йому майна, реалізувати свої права на укладення іншого спадкового договору, суд вважає за необхідне розірвати спадковий договір з підстав невиконання його умов відповідачем, який є за вказаним договором набувачем, а саме: зобов`язань щодо догляду за відчужувачем та виконання розпоряджень, передбачених спадковим договором. Таким чином, на підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Враховуючи викладене та

Outcome: approved