Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-23 00:00:00

19.09.2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська з цим позовом до відповідача. Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 23.03.2020 року позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено частково. 21.07.2023 року від відповідача [PERSON] надійшла заява про перегляд заочного рішення у цій справі. Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 21.07.2023 року визначено суддю Ісаєву Д.А. для розгляду цієї заяви. Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 09.10.2023 року задоволено заяву відповідача [PERSON] про перегляд заочного рішення у цивільній справі за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором; заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23.03.2020 скасовано, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 06.05.2024 року поновлено [PERSON] строк на подання зустрічної позовної заяви, прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним; вимоги зустрічної позовної заяви [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним об`єднано в одне провадження з первісним позовом АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором; здійснено заміну спрощеного провадження у справі загальним провадженням . Розпорядженням керівника апарату Індустріального районного суду м. Дніпропетровська №180 від 09.09.2024 року про призначення повторного автоматизованого розподілу справи відповідно до пункту 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний автоматизований розподіл справи №202/6512/19 (провадження №2/202/1396/2024), на підставі рішення зборів суддів Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 05.09.2024 року. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.09.2024 року визначено суддю Бєльченко Л.А. для розгляду цієї справи. Ухвалою судді Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 09.09.2024 року прийнято цивільну справу за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним, призначено цивільну справу до розгляду у порядку загального позовного провадження. В обґрунтування позову представником АТ КБ «ПриватБанк» зазначено, що 06.11.2013 року між [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір № б/н, згідно умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 25 000,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Всупереч чинному законодавству та умовам договору, [PERSON] належним чином покладені на неї обов`язки перед банком не виконала, порушила умови кредитного договору, у зв`язку з чим станом на 05.09.2019 року виникла заборгованість у розмірі 93 007,79 грн., яка складається з: 40 059,18 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 21 705,68 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 487,80 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 850,00 грн. - нараховано пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100,00 грн., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 4 405,13 грн. - штраф (процентна складова). Відповідач ухиляється від виконання зобов`язання, заборгованість не погашає, що є порушенням законних прав АТ КБ «ПриватБанк». Згідно Статуту від 11.06.2018 року, виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 14.06.2018 року, найменування банку змінено на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк». Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» є правонаступником всіх прав та зобов`язань Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк». З урахуванням наведеного, представник позивача просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором №б/н від 06.11.2013 року у розмірі 93 007,79 грн., з котрих: 40 059,18 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 21 705,68 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 25 487,80 грн. - пеня за прострочене зобов`язання; 850,00 грн. - пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100,00 грн.; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 4 405,13 грн. - штраф (процентна складова), а також витрати по сплаті судового збору. Представником відповідача [PERSON] , адвокатом Кисельовим Б.В., через систему «Електронний суд» було подано відзив, у котрому останній просив відмовити у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» , посилаючись на наступне. Представник Левченко Л.М. у відзиві зазначає, що 06.11.2013 року дійсно між сторонами було укладено договір №б/н, згідно котрого [PERSON] отримала кредит у розмірі 25 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. В анкеті-заяві про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг відповідач підтвердила, що підписана нею заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами складає між нею і банком договір про надання банківських послуг. Із заяви [PERSON] вбачається, що вона ознайомилася та згодна з Умовами та правилами банківських послуг, Тарифами банку. До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Із доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості за договором б/н від 06.11.2013 року вбачається, що станом на 05.09.2019 року у [PERSON] виникла заборгованість перед АТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 93 007,79 грн., яка складається з: 40 059,18 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 21 705,68 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 487,80 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 850,00 грн. - нараховано пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100,00 грн., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 4 405,13 грн. - штраф (процентна складова). Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). В анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 06.11.2013 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту. Так, позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 06.11.2013 року, посилається на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що розміщені на сайті: https://privatbank.ua, як невід`ємні частини договору. Однак, матеріали справи не містять підтвердження, що саме з цим Витягом з Тарифів та Витягом з Умов ознайомилася відповідач та погодилася з ними, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Тому в даному випадку, на думку представника відповідача Левченко Л.М., неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, оскільки без надання підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про процентну ставку за кредитом, сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору. У даному випадку Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому неможливо їх розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 06.11.2013 року шляхом підписання анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у справі № 342/180/17-ц від 03 липня 2019 року. Стосовно залишку заборгованості по тілу кредиту та простроченим тілом кредиту адвокат Кисельов Б.В. зазначає, що враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час. До такого висновку дійшов суд при винесенні заочного рішення, котрим задовольнив стягнення заборгованості у розмірі 61 764,86 грн., з котрих: 40 059,18 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 21 705,68 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту. Однак, в цій частині позовна заява за позовом АТ КБ «ПриватБанк», на думку представника відповідача, не підлягає задоволенню з огляду на наступне. 09.09.2018 року невстановлені особи перевипустили сім карту мобільного оператора Vodafone, за котрою закріплений фінансовий номер [NUMBER] , що належить [PERSON] . Вказаний номер телефону використовувався для доступу до мобільного додатку банку Приват24. Того ж дня не встановлені особи зайшли до мобільного додатку банку та збільшили кредитний ліміт. На збільшений кредитний ліміт не встановлені особи 09.09.2018 року здійснили перерахування грошових коштів на загальну суму 40 895,00 грн. із карткового рахунку № [NUMBER] для придбання товарів в магазині « [INFO] ». В цей час [PERSON] , побачивши повідомлення в месенджері Viber про надходження заяви на відновлення фінансового номеру одразу зателефонувала на гарячу лінію банку 3700, щоб повідомити банк про вказані обставини, проте враховуючи, що 09.09.2018 року була неділя, їй не вдалося отримати відповідь від співробітника банку. 10.09.2018 року [PERSON] , прийшла до відділення АТ КБ «ПриватБанк», щоб повідомити про вищевказані обставини. Співробітники банку пояснили, що по картковому рахунку № [NUMBER] , котрий належить [PERSON] , було збільшено кредитний ліміт на 25 000,00 грн., а також взято додатковий кредит у розмірі 19 000,00 грн. Також повідомили, що на вказані кредитні кошти було придбано техніку в м.Запоріжжя шляхом здійснення трьох оплат по 19 998,00 грн., 19 998,00 грн. та 899,00 грн. на загальну суму 40 895,00 грн. для придбання товарів у магазині «Самсунг-1». Факт перерахування грошових коштів підтверджується розрахунком АТ КБ «ПриватБанк». В подальшому [PERSON] звернулась із заявою про вчинення злочину до кібервідділу поліції. За результатами розгляду даної заяви до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості за номером №1201840000000874. Працівниками органу досудового розслідування було допитано [PERSON] в рамках даного кримінального провадження та визнано її процесуальний статус як потерпілу. 28.09.2018 року прокуратурою Дніпропетровської області було об`єднано кримінальне провадження №12018040000000874 з матеріалами кримінального провадження №12017040230001109. Прокуратурою Дніпропетровської області 30.12.2021 року визначено підслідність кримінального провадження №12017040230001109 за Криворізьким районним управлінням поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області. Відповідно до витягу з ЄРДР №12017040230001109 до складу кримінального провадження входять 9 проваджень стосовно заволодіння грошових коштів злочинним шляхом невідомими особами. Одним із заявників зазначено посадову особу АТ КБ «ПриватБанк». Станом на час подачі позову тривають слідчі дії. Усвідомлюючи ситуацію та знаючи про відкрите кримінальне провадження, АТ КБ «ПриватБанк», замість допомоги клієнту та погашення викрадених коштів звернулося до суду із позовом про стягнення викрадених коштів, відсотків, пені та штрафів на суму заборгованості, що виникла завдяки шахрайським діям. Також представник відповідача [PERSON] зазначає, що не встановивши обставин, які безспірно доводять, що [PERSON] своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню ПІН-коду чи іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, а також невідкладне повідомлення позивачем про безпідставне списання коштів та наявність кримінального провадження по цій справі - є підстави стверджувати про відсутність вини [PERSON] як підстави цивільно-правової відповідальності. 19.12.2023 року [PERSON] звернулася із зустрічним позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним, в котрому представник позивача, адвокат Кисельов Б.В., просив визнати недійсним кредитний договір б/н від 06.11.2013 року в частині видачі 09.09.2018 року кредитних коштів у загальному розмірі 40 895,00 грн., з кредитної картки №5168755528836105, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] та стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] судові витрати. В обґрунтування зустрічного позову [PERSON] покладені мотиви, викладені у відзиві на позов АТ КБ «ПриватБанк». У відповідь на зустрічний позов представником АТ КБ «ПриватБанк» було надано відзив, в котрому останній просив у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк» відмовити . В обґрунтування заперечень зазначено наступне. Пунктом 2.1.4.18 Умов та Правил (загально доступні за посилання м https://privatbank.ua/terms) передбачено, що відповідальність за усі операції, зроблені в мережі Інтернет по Картках, прив`язаних до Карткового рахунку Клієнта, покладається на клієнта. У разі виявлення факту несанкційованого доступу до Карткового рахунку через Інтернет Клієнт повинен подати заяву до Банку з цього питання. Банк, у свою чергу, представляє інтереси клієнта у міжнародній платіжній системі з питання повернення санкційовано списаної суми. Заперечування операції по кредитній-картці можливе не більше 3-х разів, після чого картка підлягає переоформленню відповідно до тарифів банку. Клієнт несе відповідальність у повному обсязі за всі операції, які супроводжуються авторизацією, до моменту письмової заяви клієнта про блокування картки (рахунку) на рух коштів, номера мобільного телефону на надання банківських послуг. Без розголошення з боку [PERSON] інформації, інша особа не змогла б зняти чи переказати кошти. АТ КБ «ПриватБанк» вважає, що в даному випадку списання коштів з рахунку [PERSON] відбувалось у зв`язку із халатною поведінкою [PERSON] щодо розповсюдження персональної інформації, яка призначалась тільки для неї. Відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до чинного законодавства України Банк здійснює надання банківських послуг необмеженому колу осіб на підставі їх заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг (далі - Умови), які розміщуються на офіційному сайті https://privatbank.ua/terms/ у мережі Інтернет і є невід`ємною частиною договору банківського обслуговування. Враховуючи те, що треті особи для здійснення платіжних операцій, не мали б змоги зробити це, не знаючи персональну інформацію (коди, дані карток та інш.), отже клієнтом не було дотримано вимоги Законодавства і Умов та правил надання банківських послуг щодо забезпечення збереження інформації. Пунктом 9 розділу VІ Положення «Про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України 05 листопада 2014 року №705, встановлено, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Також представник банку звертає увагу суду на правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у справі №686/12096/18 від 23.02.2022 р., а саме: «що списання коштів з карткового рахунку позивача відбулося за електронною ідентифікацією електронного платіжного засобу і його користувача шляхом введення паролів, відомих лише позивачу, підстави для задоволення позову відсутні». Згідно п. 2.1.4.12.9. Умов та правил надання банківських послуг, держатель картки несе відповідальність за всі операції, що супроводжуються авторизацією, до моменту звернення власника карти в банк та блокування карти, і за всі операції, які не супроводжуються авторизацією, до моменту постановки картки в СТОП-ЛИСТ платіжною системою, в разі якщо його дії або бездіяльність призвели до втрати електронного платіжного засобу, розголошенню ПІНа або іншої інформації, яка дає можливість ініціювати платіжну операцію. Таким чином, якщо зазначені операції за твердженням позивача нею не здійснювались, то дані операції стали можливими виключно в результаті розголошення самим клієнтом конфіденційної інформації по своїй карті, передачі даних та паролей третім особам. Наявність кримінального провадження не може свідчити, у силу презумпції невинуватості, про вчинення злочину стосовно [PERSON] до винесення вироку, яким такі обставини можуть бути встановлені, а також не може бути підставою для звільнення її від обов`язку належного виконання зобов`язання та виконання Умов та Правил про надання банківських послуг у випадку настання певних обставин, передбачених ними. З огляду на викладене, підстави для звільнення [PERSON] від обов`язку належного виконання зобов`язання та виконання Умов та Правил про надання банківських послуг, відсутні. У банку існує надійна система захисту рахунків клієнтів банку і без розголошення персональних даних (або халатною поведінкою з даними) неможливо отримати доступ до рахунку. Користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції які не виконувалися користувачем (розділ 6 Постанову НБУ від 05.11.2014 року № 705 ). Емітент у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції (розділ 6. п.8). В позовній заяві [PERSON] зазначає, що вона звернулась до АТ КБ «ПриватБанк» одразу як дізнався про переведення коштів, але не надає жодного доказу на підтвердження факту звернення до Банку. Тобто, з заявами про термінове блокування карти шляхом дзвінку на гарячу лінію 3700 особисто позивачем невідкладно - протягом 15 хвилин з моменту переказу коштів не здійснено. Отже, списання коштів відбувалось з рахунку платника за електронною ідентифікацією електронного платіжного засобу і його користувача та будь-яких порушень зі сторони Банку допущено не було. Положення передбачає обов`язок емітента (Банку) відновити залишок на рахунку клієнта у випадку здійснення помилкового або неналежного переказу. В даному випадку списання коштів відбувалось з рахунку платника за електронною ідентифікацією електронного платіжного засобу, що в розумінні п. 1.24 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», не є неналежним переказом, а тому й п. 6.7 Положення, як підстава для негайного відновлення банком залишку коштів на рахунку користувача, в даному випадку застосовано бути не може, оскільки докази, що надані відповідачем спростовується припущення позивача про несанкціонованість списання коштів з рахунку позивача. Водночас розділом 6 ст. 5 постанови передбачено обов`язок користувача контролювати рух коштів за свої рахунком, а розділ. 6 ст. 8 розмежовує ризики та відповідальність користувача за збитки від здійснення операцій моментом повідомлення користувача банку про втрату електронного платіжного засобу або втрату чи розповсюдження стороннім особам інформації про ідентифікацію. Тобто, саме дії з боку [PERSON] призвели до втрати коштів з картки, в іншому випадку інша особа не змогла би зняти чи переказати кошти. Пунктом 9 розділу VІ Положення «Про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України 05 листопада 2014 року №705, встановлено, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15. Верховний Суд у постановах від 17 липня 2019 року у справі № 564/678/15-ц (касаційне провадження № 61-13643св18), від 14 серпня 2019 року у справі № 317/2745/16-ц (касаційне провадження № 61-16611св18), від 18 вересня 2019 року у справі № 564/2153/16-ц (касаційне провадження № 61- 30804св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 545/3918/16-ц (касаційне провадження № 61-28615св18) зазначений правовий висновок підтримав. Відповідно до п. 1.6, 1.7 постанови НБУ №22 від 21.01.2004 р. банк здійснює розрахунково-касове обслуговування клієнтів на підставі відповідних договорів і внутрішніх правил здійснення безготівкових розрахунків. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися коштами на власний розсуд. Кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції. Згідно п. 1.15. постанови НБУ №22 від 21.01.2004 р. доручення платників про списання коштів зі своїх рахунків і зарахування коштів на рахунки отримувачів банки здійснюють у термін, установлений законодавством України. Відповідно до п. 1.19. постанови НБУ № 22 від 21.01.2004 р. Банк не несе відповідальності за достовірність змісту платіжного доручення. Усі спори, які можуть виникнути з цих питань між учасниками розрахунків, вирішуються ними відповідно до законодавства України. Спірні питання між банками та їх клієнтами розглядаються ними відповідно до законодавства України. Платники й отримувачі коштів здійснюють контроль за своєчасним проведенням розрахунків та розглядають претензії, що виникли, без участі банку. Відповідно до п. 2.35 постанови НБУ № 22 від 21.01.2004р. кошти, що помилково зараховані на рахунок неналежного отримувача, мають повертатися ним у строки, установлені законодавством України, за порушення яких неналежний отримувач несе відповідальність згідно із законодавством України. У разі неповернення неналежним отримувачем за будь-яких причин коштів у зазначений строк повернення їх здійснюється в судовому порядку. Банк, що обслуговує неналежного отримувача, не несе відповідальності за своєчасність подання ним розрахункового документа на повернення помилково зарахованих на його рахунок коштів. Тобто, постановою НБУ №22 від 21.01.2004 р, та ст. 1212 ЦК України, чітко визначено, що відповідальність за незаконне отримання грошових коштів несе отримувач, а не особа яка їх обслуговує. Відповідно до ст. 5.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» суб`єктами правових відносин, що виникають при здійсненні переказу коштів, є учасники, користувачі (платники, отримувачі) платіжних систем. Представник банку вважає, що зустрічний позов є не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Представник АТ КБ «ПриватБанк» у судове засідання не з`явився. Через систему «Електронний суд» подав клопотання, в котрому просив провести розгляд справи без участі представника банку. Відповідач [PERSON] та її представник, адвокат Кисельов Б.В., у судове засідання не з`явилися. Від останнього надійшло клопотання, в котрому адвокат Кисельов Б.В. просив у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовити, зустрічний позов [PERSON] задовольнити та провести розгляд справи без його та [PERSON] участі. Суд, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» підлягають частковому задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом установлено, що 06.11.2013 року між [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір № б/н, згідно умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 25 000,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. В анкеті-заяві про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг відповідач підтвердила, що підписана нею заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами складає між нею і банком договір про надання банківських послуг. Із заяви відповідача вбачається, що вона ознайомилася та згодна з Умовами та правилами банківських послуг, Тарифами банку. До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Банк свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме, надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Із доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості за договором б/н від 06.11.2013 року вбачається, що станом на 05.09.2019 року виникла заборгованість у розмірі 93 007,79 грн., яка складається з: 40 059,18 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 21 705,68 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 25 487,80 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 850,00 грн. - нараховано пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100,00 грн., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 4 405,13 грн. - штраф (процентна складова). Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом частини 2 статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної стави (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). В анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 06.11.2013 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту. Так, позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 06.11.2013 року, посилається на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua, як невід`ємні частини договору. Однак, матеріали справи не містять підтвердження, що саме з цим Витягом з Тарифів та Витягом з Умов ознайомилася відповідач та погодилася з ними, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Тож суд вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, оскільки без надання підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про процентну ставку за кредитом, сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору. Відповідно до частини 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частини 6 ст. 81 цього Кодексу, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У даному випадку Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому суд вважає, що їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 06.11.2013 року шляхом підписання анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у справі № 342/180/17-ц від 03 липня 2019 року. Щодо доводів представника відповідача [PERSON] , адвоката Кисельова Б.В., про неправомірность проведення фінансових операцій з рахунком відповідача, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що 24.09.2018 року [PERSON] , у зв`язку із шахрайськими діями щодо перевипуску її сім-картки, звернулася до Криворізького районного управління поліції Головного управління Національної поліції Дніпропетровської області із заявою про вчинення кримінального правопорушення, що полягало у незаконному перерахуванні коштів для придбання товарів. На підставі заяви [PERSON] до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості за №1201840000000874 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 190 КК України. 28.09.2018 року прокуратурою Дніпропетровської області було об`єднано кримінальне провадження №12018040000000874 з матеріалами кримінального провадження №12017040230001109. Прокуратурою Дніпропетровської області 30.12.2021 року визначено підслідність кримінального провадження №12017040230001109 за Криворізьким районним управлінням поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області. Відповідно до витягу з ЄРДР №12017040230001109 до складу кримінального провадження входять 9 проваджень стосовно заволодіння грошових коштів злочинним шляхом невідомими особами. Одним із заявників зазначено посадову особу АТ КБ «ПриватБанк». Представник відповідача зазначає, що 10.09.2018 року [PERSON] , нібито, прийшла до відділення АТ КБ «ПриватБанк», щоб повідомити про факт збільшення кредитного ліміту та отримання кредиту іншими особами. Проте відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження зазначеного факту. Відповідно до розділу 6 Постанови Національного банку України від 05.11.2014 року № 705, користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції які не виконувалися користувачем. Пунктом 8 розділу 6 вказаної постанови визначено, що емітент у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Із заявою про термінове блокування карти, шляхом дзвінку на гарячу лінію 3700, особисто позивач, невідкладно, протягом 15 хвилин, з моменту переказу коштів не зверталася. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року в справі № 127/23496/15-ц (провадження № 61-3239св18) зазначено, що встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, в межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. За таких обставин, доводи представника відповідача, адвоката Кисельова Б.В., про неправомірність проведення фінансових операцій з рахунком відповідача, не приймаються судом до уваги. Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк» та стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості у розмірі 61 764,86 грн., з котрих: 40 059,18 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 21 705,68 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту. Підстав для звільнення [PERSON] від сплати зазначеної суми судом не встановлено. Щодо зустрічного позову [PERSON] суд зазначає наступне. Як зазначено вище, 06.11.2013 року між [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір № б/н, згідно умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 25 000,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. Банк свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме, надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту. 24.09.2018 року [PERSON] , у зв`язку із шахрайськими діями щодо перевипуску її сім-картки звернулася до Криворізького районного управління поліції Головного управління Національної поліції Дніпропетровської області із заявою про вчинення відносно неї кримінального правопорушення, що полягало у незаконному перерахуванні коштів для придбання товарів. На підставі заяви [PERSON] до ЄРДР були внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення за ч.3 ст. 190 КК України. З виписки за договором №б/н від 06.11.2013 року по рахунку [PERSON] вбачається, що дійсно 09.09.2018 року з картки [PERSON] за №5168755528836105 було здійснено операції на загальну суму 40 895,00 грн., з котрих: 19 998,00 - оплата за послугу Техніка: SAMSUNG 1 ZAP, ZAPOROZHUE; 19 998,00 - оплата за послугу Техніка: SAMSUNG 1 ZAP, ZAPOROZHUE; 899,00 грн. - 19 998,00 - оплата за послугу Техніка: SAMSUNG 1 ZAP, ZAPOROZHUE. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст. 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. І ст.217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Згідно ч. І ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За змістом ст. 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим до виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Згідно ст.ст.526, 530, 610, ч.1 ст. 612 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3). Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що відповідач [PERSON] є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг. Згідно зі ст.1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його ж рахунка, банк повинен негайно, після виявлення порушення, зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до пунктів 1,6,9 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України №705 від 05 листопада 2014 року, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це законного права або повноважень. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів. Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин. Згідно з положеннями частини другої статті 614 ЦК України саме банк має довести відсутність своєї вини, а не перекладати це на клієнта банку, споживача послуг, що відповідає й вимогам Цивільно-процесуального кодексу України, які викладені вище. Представник відповідача зазначає, що 10.09.2018 року [PERSON] прибула до відділення АТ КБ «ПриватБанк», щоб повідомити про факт збільшення кредитного ліміту та отримання кредиту іншими особами. Водночас, ані [PERSON] , ані її представником не надано жодного доказу на підтвердження зазначеної обставини. Відповідно до розділу 6 Постанови Національного банку України від 05.11.2014 року № 705 користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції які не виконувалися користувачем. Пунктом 8 розділу 6 зазначеної постанови визначено, що емітент у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Відповідачем не доведено, що вона з моменту переказу коштів зверталася на гарячу лінію 3700 АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про термінове блокування картки. За відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними. Водночас, у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року в справі № 127/23496/15-ц (провадження № 61-3239св18) зазначено, що встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, в межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. Наведене дає підстави вважати, що невідкладне повідомлення [PERSON] банку про факт безпідставного списання коштів, було б однією з обов`язкових підстав звільнення останньої від взятих на себе зобов`язань за кредитним договором. Проте [PERSON] невідкладно не повідомила АТ КБ «ПриватБанк» про платіжні операції щодо видачі 09.09.2018 року кредитних коштів у загальному розмірі 40 895,00 грн. з її кредитної картки №5168755528836105. З урахуванням наведеного, суд не може прийняти до уваги доводи представника [PERSON] , адвоката Кисельова Б.В., про наявність підстав для визнання недійсним кредитного договору б/н від 06.11.2013 року в частині видачі 09.09.2018 року кредитних коштів у загальному розмірі 40 895,00 грн. з кредитної картки №5168755528836105. Суд вважає, що зустрічний позов [PERSON] не може бути задоволений. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 1 275,70 грн. (66,41%). Дійшовши висновку про відмову [PERSON] у задоволенні позову, судові витрати відповідача не відшкодовуються.

Outcome: partial