Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-24 00:00:00

У травні 2024 року (а.с.2-3) позивач звернулася до суду з позовом до відповідача (колишнього чоловіка), в якому після усунення недоліків у червні 2024 року (а.с.16-17) просила позбавити\~його батьківських\~прав відносно малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] , та стягнути з нього на її користь аліменти на\~утримання доньки й сина у твердій грошовій сумі по 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожного щомісячно до досягнення ними повноліття. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що відповідач не працює, ухиляється він виконання обов`язків по вихованню дітей, матеріальної допомоги на їх утримання не надає. Окрім того, він написав завірену нотаріусом заяву-відмову від батьківських прав відносно дітей. Діти проживають разом з нею та її співмешканцем і вони самі піклуються про них і забезпечують. Ухвалою суду від 05.06.2024 (а.с.25) при відкритті провадження у справі судом було залучено до участі в якості третьої особи орган опіки та піклування Ярунської сільської ради Звягельського району за місцем реєстрації відповідача. Сторони в судове засідання не прибули, належним чином повідомлені про слухання справи, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, у зв`язку з чим розгляд справи проведено у їхній відсутності. В підготовчому судовому засіданні від 12.11.2024 (а.с.44) позивач підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався, в судове засідання повторно не з`явився, причини неявки не повідомив. Також до суду не надходили від відповідача заяви чи клопотання щодо розгляду справи. З урахуванням положень ч.1 ст.280, ст.281 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Представник органу опіки та піклування Ємільчинської селищної ради Житомирської області у заяві до суду просив розгляд справи проводити за наявними у ній матеріалами та за їх відсутності. Представник органу опіки та піклування Ярунської сільської ради Звягельського району до суду не прибув, направив на адресу суду висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] . Розгляд справи просив проводити без їх участі. Дослідивши матеріали справи і надані докази, суд приходить наступного висновку. Судом встановлено,\~що з 03.09.2010 сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, під час якого у них народилось двоє дітей: донька [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . Спільне життя не склалось, у зв`язку з чим шлюб був розірваний заочним рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду №285/2850/24 від 12.09.2024. Питання щодо місця проживання спільних дітей позивачем у позовних вимогах не ставилось. Відповідач проживає окремо від своїх дітей. Місце проживання [PERSON] і [PERSON] разом із матір`ю, позивачем в даній справі, в селищі Ємільчине Звягельського району Житомирської області. 08.05.2024 [PERSON] склав заяву, що посвідчена нотаріально, про відмову від батьківських прав на дітей [PERSON] та [PERSON] , у якій зазначив, що з дітьми разом не проживає, з ними не спілкується, не цікавиться їх життям, матеріально їх не утримує. Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають, крім інших, один з батьків (ст.165 СК України). Як на підставу позбавлення відповідача батьківських прав позивач послалась на акти обстеження матеріально-побутових умов родини [PERSON] від 23.04.2024 та 22.10.2024; характеристики дітей з місць їх навчання щодо участі батьків у навчальному процесі та вихованні дітей; письмові пояснення сусідів [PERSON] та [PERSON] . Згідно ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ст.7 СК України при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням їх інтересів. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Дитині для повного, гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові та розуміння (Закон України «Про охорону дитинства»). Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд із такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Виховання дитини обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства. Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У Принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Ст.3 Конвенції про права дитини наголошує, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню їх інтересів. Ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків (ст.164 СК України). Це є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька, матері, так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів тощо), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Безумовно, інтереси дитини є надзвичайно важливими, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків, і позбавлення останніх батьківських прав є крайнім, виключним та надзвичайним способом впливу на них. Про право батьків на спілкування з дітьми та важливість ролі батька в своїх рішеннях неодноразово наголошував Європейський суд з прав людини. Дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та рівними правами батьків щодо спілкування з дитиною, особлива увага має бути приділена найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків («Хант проти України»). Відповідно до ст.19 СК при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Разом з тим обов`язковість такого висновку не може абсолютизуватися. Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Ярунської сільської ради, затвердженого рішенням виконкому від 28.11.2024 №140, комісія з питань захисту прав дитини надала згоду на позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] . Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Обставину, про яку стверджує сторона, потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина може вважатися доведеною, якщо інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. У цій справі [PERSON] , звертаючись до суду з цим позовом, посилаласьна те, що [PERSON] не бере участі у вихованні дітей, не цікавиться ними, тобто взагалі не виконує батьківські обов`язки, що на її думку є достатньою підставою для позбавлення батькабатьківських прав та відповідатиме інтересам дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Позивачем не були доведені в судовому засіданні зазначені фактори, як окремо, так і в сукупності, а також наявність винної поведінки [PERSON] в ухиленні від виховання своїх дітей. Суд критично оцінює надані позивачкою письмові пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] про те, що вони не бачили батька у житті доньки й сина, оскільки безпосередньо судом вони допитані не були, крім того покази сусідів не можуть бути свідченням ухилення батька від виконання своїх обов`язків. Наданий висновок органу опіки та піклування Ярунської сільської ради про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав суд не бере до уваги, оскільки він не узгоджується зі встановленими обставинами справи. Так, у ньому не зазначено, чи обстежувались умови проживання батька, що є порушенням вимог ст.19 СК. Суд зауважує, що висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню та оцінці судом \~на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку. Водночас саме на позивача покладено обов`язок доведення свідомого ухилення відповідачемвід участі у вихованні дітей. Натомість у справі, що розглядається, позивач не надала належних та достатніх доказів на підтвердження заявлених вимог про позбавлення батьківських прав на підставі п.2 ч.1 ст.164 СК. Особливістю даної справи є те, що [PERSON] до позовної заяви, поданої до суду 24.05.2024, долучила заяву відповідача від 08.05.2024, посвідчену приватним нотаріусом. У цій заяві [PERSON] зазначив, що відмовляється від батьківських прав на дітей [PERSON] та [PERSON] , в зв`язку з тим, що їх вихованням та утриманням не займається. У ст.206 ЦПК передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Отже, в розумінні приписів ст.206 ЦПК України суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову, якщо це суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. У цій справі відповідач не надав суду жодних заяв чи клопотань, в тому числі щодо визнання позову в частині позбавлення його батьківських прав. Відповідно до ст.155 СК батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.\~ Суд акцентує увагу на тому, що заява відповідача, в якій він відмовлявся від батьківських прав на дітей,не можеслугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини. Відтак, суд відмовляє у прийнятті заяви відповідача, в якій він відмовлявся від батьківських прав, оскільки у цій категорії справ це суперечитиме закону, а саме ч.3 ст.155 СК, та порушуватиме інтереси дітей. Суд наголошує, що саме лише подання відповідачем нотаріально посвідченої заяви про згоду на позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених ч.1 ст.164 СК для позбавлення батьківських прав. Враховуючи, що у матеріалах справи немає беззаперечних та достатніх доказів, які б підтверджували винну та свідому поведінку [PERSON] щодо ухилення від участі у вихованні дітей, умисне нехтування обов`язками батька, суд приходить висновку про невстановлення правових підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав стосовно його малолітніх дітей. А тому вимога про позбавлення батьківських прав не підлягає задоволенню. Щодо вимоги про стягнення аліментів. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Таке утримання є безумовним, оскільки закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є вони працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Конвенція ООН про права дитини встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, яка має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Проживання батьківокремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ст.141 СК України). Відповідно до ст.180 СК України, ст.51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками вказаного обов`язку визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ст.181 СК України). Положеннями СК України визначаються декілька способів виконання цього обов`язку, зокрема: утримання неповнолітньої дитини, на що стягуються аліменти у частках від заробітку (доходу) або в твердій грошовій сумі (ст.ст.180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, викликаних особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо) (ст.185); обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дітей, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні діти продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними 23 років, за умови, що батьки можуть надавати таку допомогу (ст.198).\~ Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від неї, та захисту її інтересів, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для життєдіяльності. За своєю суттю аліменти це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. Домовленості щодо утримання спільних дітей сторони не досягли. Держава Україна,\~проголошуючи такий\~принцип сімейного\~права,\~як державна\~охорона кожної\~дитини,\~реалізує його\~в одному\~із положень\~ст.182\~СК України,\~якавстановлює мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Законом України «Про державний бюджет України на 2025рік» встановлений розмір прожиткового мінімуму для дітей віком від 6\~до 18\~років \~3\~196 грн. СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків, на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання та розвиток дитини (ст.12 Закону України «Про охорону дитинства»). Кожна дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. У відповідності до\~ст.8 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має\~право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідач є здоровою, працездатною особою 41 року. Доказів наявності в нього на утриманні інших дітей чи непрацездатних батьків або будь-яких поважних причин, що унеможливлюють надання матеріальної допомоги позивачу на утримання спільних дітей, суду надано не було. Звернення матері до суду з даним позовом свідчить про те, що батько не достатньо приймає участі у вихованні своїх неповнолітніх дітей, не створює всі необхідні умови для їх розвитку і життя. Виходячи з позиції якнайкращого забезпечення інтересів [PERSON] та [PERSON] , враховуючи визначений розмір прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку; розмір середньої заробітної плати по Україні; потребу позивача у фінансовій допомозі з боку відповідача, який є людиною працездатного віку та зобов`язаний брати участь у забезпеченні благополуччя своїх дітей, суд приходить висновку, що він в змозі сплачувати аліменти в розмірі, зазначеному у позовних вимогах: 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. А тому вимога про стягнення аліментів підлягає задоволенню. Така сума буде реальною, не поставить відповідача у матеріальне становище значно гірше від положення дітей і позивача, відповідатиме, як інтересам дітей, так і матеріальному становищу та стану здоров`я платника аліментів, а також засадам розумності, виваженості і справедливості. Відповідно до положень ст.191 СК України стягнення аліментів потрібно проводити з дня пред`явлення позову, тобто з 24.05.2024. Рішення в межах суми платежу за один місяць слід допустити до негайного виконання. Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. В зв`язку з тим, що суд при розгляді справи дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в частині позбавлення відповідача батьківських прав, підстав для відшкодування з нього судових витрат, понесених позивачем, суд не вбачає. Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору при подачі позову про стягнення аліментів на підставі п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», то відповідно до вимог ст.141 ЦПК України він стягується з відповідача в дохід держави.

Outcome: partial