Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-25 00:00:00

До Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач із позовом до [PERSON] , третя особа - орган опіки та піклування в особі Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, про встановлення факту самостійного виховання дитини батьком та визначення місця проживання дитини. Вказаний позов було прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі №199/4457/24 (провадження №2/199/2362/24), а ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2024 року роз`єднано позовні вимоги у вказаній цивільній справі та виділено у самостійне провадження позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа - орган опіки та піклування в особі Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, про визначення місця проживання дитини. Матеріали цивільної справи за виділеними позовними вимогами в подальшому зареєстровано за №199/7398/24 та ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2024 року прийнято до провадження, розгляд справи вирішено проводити в загальному позовному провадженні з викликом сторін. В обґрунтування своїх позовних вимог в частині визначення місця проживання дитини позивач послався на те, що сторони в період з 2012 року по 2015 рік перебували у фактичних шлюбно-сімейних відносинах, від яких [INFO] народилась спільна дитина - дочка [PERSON] , але запис про народження якої, а саме відомості про батька, були внесені на підставі ст.135 ч.1 СК України. З 2015 року сторони припинили відносини, і дочка стала проживати з відповідачем, до дочки позивач навідувався лише тоді, коли дозволяла відповідач. У 2020 році позивач дізнався, що відповідач зловживає алкогольними напоями, не займається дитиною, яка перебувала у жахливих побутових умовах, мала сліди тілесних ушкоджень. В подальшому через випадок побиття відповідачем дитини позивач у жовтні 2020 року з дозволу співробітників поліції забрав дитину до себе. З того часу і дотепер дитина перебуває на утриманні та проживає разом з позивачем, який піклується про неї, виконуючи всі батьківські обов`язки самостійно. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2021 року у справі №199/2092/21 позивача було визнано батьком вказаної дитини. Розпорядженням голови адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради від 04 серпня 2021 року №247-р визначено місце проживання дитини сторін разом із позивачем. Судовим наказом від 05 травня 2022 року №199/1751/22 з відповідача на користь позивача на утримання спільної дитини сторін стягуються аліменти. Зав таких обставин, посилаючись на необхідність визначення місця проживання малолітньої дитини сторін позивач і звернувся до суду із даним позовом, вказуючи, що не перешкоджає і не має наміру перешкоджати участі відповідача у вихованні спільної дитини. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 жовтня 2024 року за клопотання позивача замінено третю особу у справі. Ухвалами Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2025 року, постановленими без оформлення окремого документа та із занесенням до протоколу судового засідання, уточнену позовну заяву за клопотанням позивача повернуто йому без розгляду, а також закрито підготовче провадження, а справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач свої позовні вимог підтримав, наполягав на задоволенні позову в повному обсязі з викладених у ньому підстав та обставин. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Представник третьої особи в судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Вислухавши сторін та представника третьої особи, з`ясувавши думку дитини, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, в судовому засіданні встановлено, що [INFO] народилась [PERSON] , батьками якої є сторони, що підтверджується копією свідоцтва про народження, копією рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2021 року по цивільній справі №199/2092/21, яке набрало законної сили 24 червня 2021 року. Вищевказана малолітня дитина сторін до 19 жовтня 2020 року постійно проживала з відповідачем та дядьком [PERSON] за адресою [ADDRESS] . З 01 жовтня 2020 року дитина перебувала на обліку управління-служби у справах дітей адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради як дитина, що опинилася в складних життєвих обставинах (дитина зазнала психологічного насилля в родині). При цьому за час перебування малолітньої [PERSON] на обліку органом опіки та піклування з відповідачем постійно проводилась робота щодо профілактики вчинення останньою домашнього насилля та відповідального ставлення до виховання дитини, виконання батьківських обов`язків. Дані обставини підтверджується копією листа управління-служби у справа дітей від 02 квітня 2021 року №04/1554. 19 жовтня 2020 року співробітниками поліції малолітню [PERSON] було передано позивачу, і з вказаної дати та дотепер дитина сторін постійно проживає разом з позивачем за адресою [ADDRESS] , перебуваючи на повному та самостійному вихованні і утриманні позивача. Дані обставини підтверджуються копією вищевказаного листа управління-служби у справа дітей, копією розпорядження голови адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради від 04 серпня 2021 року №247-р про визначення місця проживання дитини разом з батьком, копією судового наказу про стягнення з відповідача на користь позивача на утримання спільної малолітньої дитини [PERSON] аліментів, копією довідки Амур-Нижньодніпровського ВДВС у м. Дніпрі ПСМУМЮ (м. Дніпро) від 23 грудня 2022 року №58391 про неотримання позивачем аліментів на дитину від відповідача за виконавчим документом. У своєму висновку від 18 листопада 2024 року орган опіки та піклування в особі адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, посилаючись на результати дослідження умов проживання та ставлення батьків до дитини, їх участь у вихованні, розвитку дитини, особистісну характеристику батьків, виклав висновок про доцільність визначення місця проживання малолітньої [PERSON] разом з її батьком - позивачем по справі. Копія висновку наявна у матеріалах справи. Під час з`ясування судом на виконання вимог ст.171 СК України думки малолітньої [PERSON] щодо її місця проживання з одним із батьків, дитина повідомила суду, що дійсно мешкає з батьком (позивачем) наразі вже тривалий час, до цього мешкала з матір`ю (відповідачем), яка ставилась до неї неналежним чином, ображала, а тому [PERSON] хоче проживати з батьком, який любить та піклується про неї. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами СК України, Закону України «Про охорону дитинства», Конвенцією про права дитини, прийнятою 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, підписану Українською РСР 21 лютого 1990 року та ратифікованою постановою ВР №789-XII від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція про права дитини), Декларацією прав дитини, прийнятою резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року (далі - Декларація прав дитини). Так, за змістом ст.ст.8, 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст.18, 27 Конвенції про права дитини, ст.ст.150, 180 СК України кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Положеннями ст.141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Нормою ст.160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно ст.29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Нормою ст.9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно принципу 6 Декларації прав дитини дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. За змістом норм ст.12 Конвенції про права дитини, ст.171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Згідно ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. За змістом ст.7 СК України, ст.3 Конвенції про права дитини регулювання сімейних відносин, зокрема судами, має здійснюватися з максимально можливим та першочерговим урахуванням і забезпеченням інтересів дитини. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті наведених вище норм законодавства, суд приходить до наступного висновку про відсутність достатніх підстав для задоволення позову,

Outcome: approved