Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-16 00:00:00

[PERSON] пред`явила позов до [PERSON] з вимогою про визнання за нею права власності на 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS] в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Обґрунтувала позов тим, що з 18 березня 2016 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . За цей час, 30 та 31 жовтня 2017 року, за спільні кошти вони придбали в інтересах сім`ї зазначений житловий будинок, право власності на який зареєстровано за [PERSON] . Після придбання будинку вони проживали в ньому сім років. Однак після погіршення відносин вони не проживають разом впродовж останніх шести місяців. Вона пред`явила позов про розірвання шлюбу. [PERSON] залишився проживати в с. Чернів, а вона переїхала до своєї матері в с. Старий Лисець. Згоди про добровільний поділ майна не досягли. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав. [PERSON] в судовому засіданні позов визнав повністю. Суд, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши письмові докази, дійшов висновку про задоволення позову повністю. Так, копією свідоцтва про шлюб, виданого повторно 06.11.2024, підтверджується, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 18 березня 2016 року. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що міститься в довідці від 07.11.2024, за [PERSON] 30.10.2017 зареєстровано право власності на 1/2 частку домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , а 31.10.2017 на іншу 1/2 частку цього домоволодіння на підставі договорів купівлі-продажу від 30.10.2017 та 31.10.2017. Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади від 09.05.2024 [PERSON] 09.11.2017 зареєструвала своє місце проживання за адресою: [ADDRESS] . Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Стаття 60 СК України вказує на презумпцію права спільної сумісної власності подружжя. Житловий будинок був придбаний за час шлюбу, тому є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Стаття 71 СК України визначає способи та порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зокрема майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 71 СК України). Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 2 ст. 71 СК України). Згідно з висновком Верховного Суду за наслідками застосування ст. 71 СК України, викладеним в постанові від 26 серпня 2024 року в справі №\~753/6702/21, не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі. [PERSON] заявила вимогу про визнання права власності на частку в житловому будинку, а не про його поділ в натурі, тому суд, з огляду на принцип диспозитивності, задовольняє заявлену вимогу. На підставі ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у зв`язку з визнанням позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, підлягає поверненню позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що дорівнює 484,48 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України решту 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що дорівнює 484,48 грн суд покладає на відповідача.

Outcome: approved