Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-18 00:00:00

31.08.2023 Державне підприємство Міністерства оборони України «[INFO]» звернулось до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про виселення з кімнати гуртожитку. Відповідно до протокола автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.09.2023 для розгляду справи визначено суд у складі головуючого судді Маркєлової В.М. Ухвалою від 18.09.2023 суд залишив позовну заяву без руху з огляду на її невідповідність вимогам, викладених у п. 4, 5 ч. 3 ст. 175, ч. 4 ст. 177 ЦПК України. 30.10.2023 на виконання ухвали суду від 18.09.2023 від позивача засобами поштового зв`язку надійшли: - позовна заява (в новій редакції) з копіями відповідно для всіх учасників справи; - квитанція про доплату судового збору від 25.10.2023 у розмірі 2 147,20 грн. Ухвалою від 06.11.2023 суд залишив позовну заяву без руху з огляду на її невідповідність вимогам, викладених у ч. 4 ст. 177 ЦПК України, надав позивачу строк для усунення недоліків, який не може перевищувати 10 днів з дня вручення ухвали. 28.11.2023 на виконання ухвали суду від 06.11.2023 від позивача надійшла заява про усунення недоліків та квитанція про доплату судового збору від 28.11.2023 у розмірі 536,80 грн. Документ сформований в системі «Електронний суд». 29.11.2023 засобами поштового зв`язку від позивача надійшла заява про усунення недоліків та квитанція про доплату судового збору від 28.11.2023 у розмірі 536,80 грн. Ухвалою від 01.12.2023 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі; залучив до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів, Службу у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві Державної адміністрації; призначив підготовче засідання на 18.01.2023 о 14 год. 00 хв.; установив сторонам строки для подання заяв по суті справи, а третій особі роз`яснив право подати письмові пояснення. 10.01.2024 засобами поштового зв`язку відповідач-1 подав відзив на позовну заяву (зареєстровано судом 15.01.2024 за вх. № 3004). Ухвалою від 18.01.2024 суд відклав підготовче засідання у справі на 14 год. 20 хв. 20.02.2024. Залучив до участі у справі як законного представника [PERSON] (відповідача-2) [PERSON] . 24.01.2024 (вх. № 5625) до суду надійшла відповідь на відзив. 06.02.2024 (вх. № 8976) відповідач-1 подав до суду заперечення на відповідь на відзив. 08.02.2024 представник відповідача-1 адвокат Крупій І.Я. подав суду клопотання, у якому просив долучити до матеріалів справи доказ - копію повідомлення з Дарницької РДА в м. Києві від 30.01.2024 № 11 про зарахування на квартирний облік родини [PERSON] у складі 2-х осіб. 20.02.2024 представник позивача подав клопотання, у якому просив суд долучити до матеріалів справи докази (в копіях): - 1) наказ директора органу приватизації «[INFO]» від 24.02.2003 «Про приватизацію квартири [ADDRESS] (66/100 част.); 2) заяву про оформлення передачі в приватну власність № б/н від 04.02.2003; 3) довідку про склад сім`ї наймача квартири [ADDRESS] ; 4) свідоцтво про право власності на житло (а.с. 196-199 том 1). Ухвалою, занесеною до протокола судового засідання від 20.02.2024, суд задовольнив клопотання обох сторін, поновив обом сторонам строк на подання доказі, та долучив до матеріалів справи подані ними докази (в копіях): - повідомлення з Дарницької РДА в м. Києві від 30.01.2024 № 11 про зарахування на квартирний облік родини [PERSON] у складі 2-х осіб (а.с. 191 том 1); - наказ директора органу приватизації «[INFO]» від 24.02.2003 «Про приватизацію квартири [ADDRESS] » (66/100 част.); - заяву про оформлення передачі в приватну власність № б/н від 04.02.2003; - довідку про склад сім`ї наймача квартири [ADDRESS] ; - свідоцтво про право власності на житло (а.с. 196-199 том 1). Окрім того, за клопотанням представника відповідача-1 адвоката Крупія І.Я. суд визнав обов`язковою явку в судове засідання представника третьої особи - для з`ясування їх позиції щодо заявлених позивачем вимог. Також суд за клопотанням представника відповідача-1 адвоката Крупія І.Я. оголосив у справі перерву до 25.03.2024 - для узгодження ним з довірителем позиції щодо не зупинення провадження у справі, а продовження розгляду. 25.03.2024 представник відповідача-1 адвокат Крупій І.Я. подав суду клопотання, у якому просив долучити до матеріалів справи докази - копії 1) свідоцтва про право власності на житло, у якому значиться, що [PERSON] - дружина [PERSON] є співвласником 66/100 квартири [ADDRESS] разом з іншими родичами (матір`ю і братом); свідоцтва про спадкування 66/300 цієї квартири [PERSON] (а.с. 214 -218 том 1). Ухвалою, занесеною до протокола судового засідання від 25.03.2024, суд задовольнив це клопотання та долучив до матеріалів справи подані 25.03.2024 докази (в копіях). Окрім того, за клопотанням представника відповідача-1 адвоката Крупія І.Я. суд повторно визнав обов`язковою явку в судове засідання представника третьої особи - для з`ясування їх позиції щодо заявлених позивачем вимог. Також суд закрив підготовче провадження у справі та призначив засідання для розгляду справи по суті на 08.05.2024. Позивач заявляє такі вимоги: 1. Виселити [PERSON] разом з членами його родини з кімнати [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. 2. Виселити [PERSON] , [INFO] , з кімнати [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. Позов обґрунтовано наступним. На сьогодні у кімнаті [ADDRESS] проживає [PERSON] (надалі - відповідач), який втратив трудовий зв`язок з Державним підприємством Міністерство оборони України «[INFO]» (надалі - Підприємство), а тому відповідач не має законного права займати площу, яка є державною власністю і на підставі ст. 132 ЖК УРСР та відповідно до ст. 116 ЖК УРСР підлягає виселенню з гуртожитку без надання іншого житлового приміщення. Кімната [ADDRESS] разом з вказаним будинком та іншими будинками і спорудами, які розташовані по [ADDRESS] , а також 135 заводом залізобетонних виробів Міністерства оборони України, який розташований по вул. Бориспільській, 19, у м. Києві, входила до складу військового містечка № [NUMBER] Дарницької квартирно-експлуатаційної частини району Збройних Сил України (далі-військове містечко № [NUMBER] ). Військове містечко № [NUMBER] знаходилося на утриманні [INFO] (код-[NUMBER]), органом управління якого була військова частина [NUMBER] (радянська нумерація), а в подальшому військова частина [NUMBER] (українська нумерація) - Головне управління військового будівництва (код-08228659), яке існує по сьогоднішній день у складі Концерну « [INFO] » Міністерства оборони України. Військове містечко [NUMBER] знаходилося на балансі вказаної військової частини, так як [INFO] самостійного балансу не мав. Будівлі, споруди та територія військового містечка № [NUMBER] знаходилися на обліку у Дарницький квартирно-експлуатаційній частині району Збройних Сил України від якої 19.07.1994 були передані до квартирно-експлуатаційного відділу м. Києва (на сьогоднішній день Київське квартирно-експлуатаційне управління Збройних Сил України) де і знаходяться на обліку по сьогоднішній день. 01.01.1999 [INFO] був ліквідований, про що свідчить ліквідаційний баланс підприємства. 18.03.1999 зазначений будинок, разом з іншими будинками та спорудами військового містечка № [NUMBER] , був переданий від [INFO], як структурного підрозділу військової частини [NUMBER] , до квартирно-експлуатаційного відділу м. Києва виключно на утримання, на підставі акту приймання-передачі будівель, споруд та території військового містечка. Вказаний будинок, разом з іншими будинками зазначеними у акті приймання передачі військового містечка № [NUMBER] на момент передачі та після самої передачі мав статус майна Збройних Сил України, так як поняття військове майно на той час не існувало. 21.09.1999 Законом України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» від № 1075-XIV було визначене поняття військового майна. Відповідно до преамбули вказаного закону, в редакції на момент прийняття, цей Закон визначає правовий режим майна, закріпленого за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, і повноваження органів військового управління та посадових осіб щодо управління цим майном. Відповідно до ст. 1 вказаного Закону військове майно-це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі-військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв?язку тощо. Відповідно до ст. 2 вказаного Закону вирішення питань щодо забезпечення Збройних Сил України військовим майном, а також визначення порядку вилучення і передачі його до сфери управління центральних або місцевих органів виконавчої, інших органів, уповноважених управляти державним майном, є компетенцією Кабінету Міністрів України. Міністерство оборони України як центральний орган управління збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування. Відповідно до ст. З вказаного Закону України з моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 4 вказаного Закону військові частини ведуть облік закріпленого за ними майна у кількісних, якісних, обліково-номерних та вартісних показниках і враховують по відповідних службах-продовольчій, речовій, квартирно-експлуатаційній, пально-мастильних матеріалів тощо. У порядку, передбаченому частиною першою цієї статті, ведеться облік майна, закріпленого за підпорядкованими військовими частинами, у службах забезпечення органів військового управління, органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України, на які покладаються завдання щодо забезпечення військових частин майном відповідно до затверджених норм та організації його ефективного використання. 06.12.2000 гуртожиток [ADDRESS] , разом з іншими будинками та спорудами військового містечка № [NUMBER] , був переданий квартирно-експлуатаційним відділом м. Києва до філії виключно на утримання, на підставі акту приймання-передачі будівель, споруд та території військового містечка. Відповідно до листа Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України від 20.12.2013 № 303/4/17/1132 житловий фонд по [ADDRESS] , в тому числі і гуртожиток № 39 , до передачі та після передачі на обслуговування ДП МОУ «[INFO]» має статус військового майна. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 24.10.2016 у справі № 753/6949/16-ц було встановлено те, що квартира [ADDRESS] набуло статусу військового майна з 21.09.1999 відповідно до Закону України «Про правовий режим майна Збройних Сил України» та не втрачало статусу військового майна по сьогоднішній день, як і гуртожиток [ADDRESS] . Постановою Північного апеляційного господарського суду від 20.08.2021 у справі № 910/5740/21 також встановлено, що майно, яке було передано відповідно до акта приймання (передачі) від 06.12.2000 до ДП МОУ «[INFO]» не втрачало статусу військового майна по сьогоднішній день та є нерухомим військовим майном та відносяться до військового містечка № [NUMBER] . Зазначені у вказаному рішенні приміщення та будинок, як і кімната № [NUMBER] та сам гуртожиток [ADDRESS] входили до складу військового містечка № [NUMBER] . Зазначає, що законодавство України надає наступне визначення: «Військове містечко - майновий комплекс будівель, споруд, іншого нерухомого військового майна разом із казарменим фондом, житловим фондом, об?єктами соціально-культурного призначення, комунальними спорудами та інженерними мережами, які використовуються для його обслуговування, розміщений на відокремленій земельній ділянці, яка належить до категорії земель оборони». Поняття «військове містечко» було чітко регламентовано в пункті 34 глави II «Положення про квартирно-експлуатаційну службу та квартирне постачання», яке було введене в дію наказом МО СРСР від 22 лютого 1977 року №75. Пункт 35 зазначеного Положення ділить всі військові містечка на відкриті і закриті. Таким чином, кімната [ADDRESS] має статус військового майна з 21.09.1999 по сьогоднішній день. Водночас, будь-якого рішення щодо вилучення і передачі кімната [ADDRESS] або будь-якого іншого гуртожитку або споруди по [ADDRESS] , що входять до складу військового містечка № [NUMBER] до сфери управління центральних або місцевих органів виконавчої, інших органів, уповноважених управляти державним майном Кабінетом Міністрів України, в порядку ст. 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», не приймалося. Враховуючи викладене будь-яких правових підстав для надання відомчого ордеру на жилу кімнату в гуртожитку, а саме: кімната [ADDRESS] , яке є військовим майном, у будь-якого органу управління центральної або місцевої виконавчої влади, а також у будь-якого іншого органу, уповноваженого управляти державним майном, в порядку передбаченому Житловим кодексом Української РСР, не було. Щодо правових підстав виселення Відповідачів-1, -2 з кімнати гуртожитку без надання іншого житлового приміщення. Філія «[INFO]» ДП МОУ «[INFO]» не є юридичною особою, а тому не наділена цивільною процесуальною дієздатністю. Філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення (частини перша-третя статті 95 ЦК України). Згідно Положення про Філію «[INFO] «ДП МОУ «[INFO]», затвердженого наказом директора ДП МОУ «[INFO]», філія (територіально відокремленим структурним підрозділом) державного підприємства, має фінансову самостійність, може від ДП МОУ «[INFO]» (в інтересах філії) набувати майнових і особистих немайнових прав. Відповідно, адміністрацією ДП МОУ «[INFO]», як найбільш узагальнений суб?єкт управлінського процесу, є вище керівництво, його заступники, що мають право приймати рішення необхідні для управління підприємством. Стаття 245 Кодексу законів про працю України встановлює право працівників брати участь в управлінні підприємствами, установами, організаціями через загальні збори (конференції), ради трудових колективів, професійні спілки, які діють у трудових колективах, інші органи, уповноважені трудовим колективом на представництво, вносити пропозиції щодо поліпшення роботи підприємства, установи, організації, а також з питань соціально-культурного і побутового обслуговування. Відповідно до Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» на підприємстві відсутній профспілковий комітет. Натомість на підприємстві організовано Раду трудового колективу, яка організована на підставі Колективного договору, реєстраційний номер 38-15 від 27.02.2015 створена з метою представництва й захисту трудових, соціальних - економічних прав та інтересів членів трудового колективу ДП МОУ «[INFO]». Відповідно до ст. 128 ЖК Української РСР, ні ДП МОУ «[INFO]», ні Радою трудового колективу ДП МОУ «[INFO]» не приймалось рішення про надання жилої площі в гуртожитку [PERSON] та відповідно до ст. 129 ЖК України органом місцевого самоврядування не видавався спеціальний ордер, як єдину підставу для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Натомість відомчий ордер № 0147 від 20.08.2018 виданий неуповноваженою особою - т.в.о. директора Філії «[INFO] «ДП МОУ «[INFO]». Так, відповідно до Наказу директора «ДП МОУ «[INFO]» № 18 від 05.05.2018 тимчасове виконання директора Філії «[INFO] «ДП МОУ «[INFO]» покладено на особу, яка видала оскаржуваний ордер. Обов?язки директора Філії «[INFO] «ДП МОУ «[INFO]» визначені Положенням про філію затвердженого Наказом директора ДІ МОУ «[INFO]» № 25 від 19.09.2017. Відповідно до Розділу 8 Положення про філію у директора філії відсутні повноваження щодо прийняття рішення та про видачу відомчих ордерів для вселення. Будь-яких інших наказів, розпоряджень, довіреностей, які би уповноважували т.в.о. директора Філії «[INFO] «ДП МОУ «[INFO]» щодо видачі ордерів на вселення, ДП МОУ «[INFO]» не приймалось. Враховуючи викладене, навіть у разі наявності підстав для видачі ордеру для вселення у житлове приміщення або ордеру на жиле приміщення (гуртожиток), а саме; кімнату [ADDRESS] , в порядку передбаченому ЖК Української РСР, у керівника філії були відсутні правові підстави для видачі будь-якого ордеру для вселення у будь-яке житлове приміщення в тому числі і в гуртожитку. Так як відомчий ордер від 15.08.2018 № 0147 був виданий [PERSON] в порушення вимог ст. 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», ст. 5, 15, 52, 58, 128, 129 ЖК Української РСР, п.п. 1 п. 1 Статуту ДП МОУ «[INFO]», п.п. 4.1.п. 4, п. 8 Положення про філію, то він є недійсним (нікчемним) з моменту його видачі. Відповідно до Наказу Філії «[INFO]» ДП МОУ «[INFO]» від 31.08.2020 № 62 [PERSON] звільнено з посади столяра за п. 1 ст. 36 КЗпП. Проте, Відповідач продовжує користуватись кімнатою у гуртожитку та відмовляється її звільнити. Згідно з доданої до позовної заяви копії відомчого ордера № 0147 від 15 08 2018 на жиле приміщення (гуртожиток) ордер виданий [PERSON] разом з сім?єю з двох осіб на зайняття жилого приміщення площею 18 кв.м. Зокрема, до складу сім?ї відповідача-1 входить його донька - [PERSON] , [INFO] , про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 28.07.2018. Відповідно до ст. 64 Житлового кодексу України особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім?ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім?ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами сім?ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Отже, право користування службовим жилим приміщенням члена сім?ї наймача є похідним від такого права останнього. Однак відповідно до Наказу Філії «[INFO]» ДП МОУ «[INFO]» від 31.08.2020 № 62 [PERSON] звільнено з посади столяра за п. 1 ст. 36 КЗпП України. Згідно зі ст. 124 Житлового кодексу України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Відповідач-1 разом своєю родиною, зокрема, із відповідачем-2 - дочкою [PERSON] продовжують користуватись кімнатою у гуртожитку та не звільняють її. Відповідач на квартирному обліку не перебуває та відношення до Міністерства оборони України не має. Також вселення Відповідача у кімнату [ADDRESS] було здійснено в порушення до Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої Наказом МОУ України від 31.07.2018 № 380 та пунктів 6, 7 «Примірного положення про користування гуртожитками» (затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 498 від 20.06.2018 р.). Відповідно до пункту 7 «Примірного положення про користування гуртожитками» користування жилою площею здійснюється у гуртожитках державної та комунальної форми власності - виключно за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі ордера. Згідно з пунктом 8 «Примірного положення про користування гуртожитками» для укладення договору найму (оренди) з адміністрацією підприємства, установи, організації, органом місцевого самоврядування особа та всі члени її сім?ї, що вселяються на надану жилу площу в гуртожитку, пред`являють документи, що посвідчують особу. Згідно п. 18 Примірного Положення, спори, що виникають під час користування жилими приміщеннями в гуртожитку, розв?язуються у судовому порядку. Однак, відповідно до наведеного [PERSON] після отримання ордера на право вселення (№ 0147 від 15.08.2018) не уклав договір на проживання в даній кімнаті гуртожитка. Так, після отримання ордеру та після звільнення [PERSON] не уклав договір найму житлового приміщення, чим порушив ст. 130 Житлового кодексу Української РСР. та п. 7 «Примірного положення про користування гуртожитками». Згідно ч. 2 ст. 132 Житлового кодексу України працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. В силу ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідна вимога будується на діючих нормах законодавства, відповідні дії є необхідними у демократичному суспільстві, оскільки гуртожиток перебуває у відомчому житловому фонді, призначеному для проживання військовослужбовців, які мають потребу у житлі, а тому втручання у право на користування житлом є пів розмірним із метою такого виселення. Щодо організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями або працівників підприємства. Згідно п. 2.1. Статуту підприємства визначено діяльність щодо житлового і військового будівництва для Міністерства оборони України, але аж ніяк не для забезпечення житлом військовослужбовців та працівників. Забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями здійснюється у відповідності до «Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями» затвердженої Наказом Міністерства оборони України від 31.07.2018 p. № 380. Відповідно до абзацу першого п. 7 Розділу І «Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями», питання, пов?язані із забезпеченням житлом військовослужбовців та членів їх сімей, вирішуються за місцем проходження військової служби та перебування їх на обліку. Таким чином, у ДП МОУ «[INFO]» згідно Статуту ДП МОУ «[INFO]», затвердженого Наказом Міністра оборони України № 74 від 03.03.2020 р., та Наказу МОУ від 31.07.2018 № 380, відсутні повноваження щодо забезпечення житлом військовослужбовців. Також, відповідно до господарської діяльності визначеної статутом, ДП МОУ «[INFO]» не покликане забезпечувати житлом працівників підприємства, а житло може бути надати вільне приміщення за договором найму у тимчасове користування. Однак відповідачі-1, -2 продовжують користуватися зайнятим ними житлом. Враховуючи викладене, зокрема, звільнення з власним бажанням Відповідача-1 з підприємства, а також те, що власником займаного житла є ДП МОУ «[INFO]», відповідач-2 як член родини відповідача-1 також підлягає виселенню. У відзиві відповідач-1, який також є законним представником малолітньої відповідачки-4 зазначив, що він з позовною заявою не погоджується, оскільки є незабезпеченим житлом, тривалий час проживає у даному житлі, має соціальні зв`язки з вказаним місцем проживання, як його члени сім`ї, в т.ч. малолітня донька [PERSON] , [INFO] . Повідомив, що він є військовослужбовцем ЗС України, мобілізований під час дії військового стану (війни) і проходить військову службу у військовій частині [NUMBER] . Він є колишнім працівником філії, з кімнати № 46 площею 18 кв.м. у гуртожитку, в яку він з малолітньою донькою вселився на законних підставах - на підставі ордеру № 0147 від 15.08.2018, виданого адміністрацією підприємства - Філії ДП МО України «[INFO]» [INFO]. У позові необхідно відмовити, оскільки його подано в порушення ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», так як він є мобілізованим під час дії військового стану. Зазначає, що рішення суду від 02.12.2021 у справі № 753/10165/21 суд відмовив у визнанні цього ордеру недійсним. Відмовляючи в задоволенні позову судами бралось до уваги обставини пов`язанні із відсутністю постійного житла у [PERSON] із своєю малолітньою донькою. Про незабезпеченість їх житлом ніхто з учасників не заперечував. Вказане по суті стало підставою для відмови в позові. Пунктами 2.1, 4.2 Статуту Державного підприємства Міністерства оборони України «[INFO]» вказано, що це підприємство покликане на виконання замовлення Міністерства оборони України з житлового і військового будівництва для потреб Міністерства оборони України, здійснення капітального будівництва житла, тощо. Майно цього підприємства Міністерства оборони України є державною власністю і закріплене за ними на праві господарського віддання. Тобто, це підприємство МО України, яке користується державним майном Міністерства оборони України, що покликане забезпечувати житлом в т.ч. військовослужбовців. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Піхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 9 ЖК України визначено, що громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ч. 1 ст. 127 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається законодавством. Єдиною підставою для вселення на надану в гуртожитку житлову площу є спеціальний ордер. Цільове призначення гуртожитку полягає в тому, щоби тимчасово задовольнити потреби в житлі працівників підприємств, установ, організацій, а також осіб, які навчаються, на період роботи або навчання. Надання житлової площі в гуртожитку не лише тимчасово вирішує житлову потребу осіб, які потребують житла, але й забезпечує вирішення певних завдань виробничого (навчального) характеру, які постають на підприємстві, установі, організації або навчальному закладі. Підстави і порядок визнання ордеру на жиле приміщення недійсним визначені у ст. 59 ЖК України. Заявляючи вимоги Позивача про визнання недійсним виданого ордеру № 0147 від 15.08.2018 на зайняття кімнати в гуртожитку, ДП МОУ «[INFO]» не довело, що ордер був виданий внаслідок подання відповідачем недостовірних відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, вчинення неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також інших порушень порядку і умов надання жилих приміщень. [PERSON] на час видачі ордеру на вселення в гуртожиток працював у Філії «[INFO]» ДГІ МОУ «[INFO]» теслярем ЖКГ-і. На підставі рішення адміністрації підприємства був виданий відомчий ордер №0147 на жиле приміщення за адресою [ADDRESS] , у зв`язку з перебуванням його у трудових відносинах із підприємством. Просить урахувати, що згідно вимог ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановленні стосовно певної особи рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа щодо якої встановлені ці обставини. Вказані Позивачем підстави, що зазначені в позові стосовно незаконності ордеру, правового статусу кімнати в гуртожитку та інші доводи для виселення [PERSON] та його малолітньої доньки, не можуть братись судом в даній справі до уваги, оскільки ці обставини встановленні стосовно певної особи - [PERSON] рішенням суду, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи. Аналогічним чином, чином слід врахувати, що судом було відмовлено в позові про визнання вказаного ордеру недійсним, а тому згідно ст. 82 ЦПК України, дані обставини, на які посилається Позивач в позові про виселення стосовно незаконності видачі ордеру № 0147 на жиле приміщення за адресою [ADDRESS] , не підлягають доказуванню при розгляді в іншій (даній) справі. Згідно ст. 128 ЖК України, житлова площа в гуртожитку надається відповідно до рішення адміністрації підприємства. На підставі рішення адміністрації підприємства видається ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану житлову площу (ст. 129 ЖК України). Адміністрацією підприємства було видано наказ № 26 від 15.08.2018 року про надання цієї кімнати та в той же день підписано договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території від 15.08.2018, що до тепер виконується, а тому такі твердження щодо неукладення договору вважає безпідставним та незаконним. Позивач обирає для виселення придумані обставини, що з Відповідачем не укладено договір найму на житлову площу перед вселенням в гуртожиток. При тому, що ст. 130 Житлового кодексу України передбачає порядок користування житловою площею в гуртожитках, фактично після вселення і видачі ордеру. Вказана норма встановлюється порядок користування житловою площею в гуртожитках та не містить обов`язкової вимоги укладенням, перед вселенням в гуртожиток, договору найму житлового приміщення, тим більше до надання жилої площі в гуртожитку. [PERSON] є військовослужбовець ЗС України, тривалий час разом із своєю сім`єю проживає у вказаній кімнаті, майже п`ять років, має тривалі зв`язки із даним житлом - місцем проживання, а тому позовна вимога про його виселення як військовослужбовця із малолітньою дитиною, є незаконною під час війни та дії військового стану в Україні. Відповідачем належним чином утримується кімната і сплачуються всі житлово-комунальні послуги. Вимогами ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української PCP, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Військовослужбовці строкової військової служби та військовослужбовці, призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період. розміщуються в казармах (на кораблях) згідно із Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України. За ними зберігаються жилі приміщення, які вони займали до призову на строкову військову службу та військову службу під час мобілізації, на особливий період. Вони не можуть бути зняті з обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов. Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства. Згідно довідки № 53/22 від 03.01.2024 виданої солдату [PERSON] він перебуває на військовій службі у військовій частині [NUMBER] [ADDRESS] . Також згідно іншої довідки № 53/23 від 03.01.2024 [PERSON] за час служби житлом Міністерства оборони України не забезпечувався. У відповіді на відзив позивач зазначив наступне. Відповідно до частини першої статті ст. 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, передбачених законом. Частиною першою статті 127, частиною другою статті 128, статтею 129 ЖК Української РСР, передбачено, що для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу, на підставі якого адміністрація підприємства видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Згідно з частинами другою, третьою статті 132 ЖК Української РСР працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення (стаття 124 ЖК Української РСР). Навіть якщо власник службового житла не висловив вимогу звільнити це житло, проживання у ньому після припинення трудових правовідносин з роботодавцем не свідчить про законність його використання особою, якій воно було надане на час існування вказаних правовідносин. Службове житло надається особі тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники. Одна з особливостей найму житла полягає, зокрема, у тому, що наймач має право тимчасового володіння ним. Згідно зі ст. 130 Житлового кодексу України порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором. Натомість у відзиві на позовну заяву. Відповідач змінює норму закону на власний розсуд з метою приховання факту проживання без договірних відносин. Відповідно до пункту 7 «Примірного положення про користування гуртожитками» користування жилою площею здійснюється у гуртожитках державної та комунальної форми власності - виключно за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі ордера. Згідно з пунктом 8 «Примірного положення про користування гуртожитками» для укладення договору найму (оренди) з адміністрацією підприємства, установи, організації, органом місцевого самоврядування особа та всі члени її сім`і, що вселяються на надану жилу площ у в гуртожитку, пред`являють документи, що посвідчують особу. Згідно п. 18 Примірного Положення, спори, що виникають під час користування жилими приміщеннями в гуртожитку, розв`язуються у судовому порядку. Однак, відповідно до наведеного [PERSON] після отримання ордера на право вселення (№ 0147 від 20.08.2018 р.) не уклав договір на проживання в даній кімнаті гуртожитки. Таким чином, в порушення ст. 130 ЖКУ та відповідно до «Примірного положення про користування гуртожитками», затвердженого постановою Каінету Міністрів України № 498 від 20.06.2018, [PERSON] не набув права тимчасового володіння кімнатою в гуртожитку, що вбачається у відсутності договору найму та сплати за проживання (користування) кімнатою в гуртожитку. Відповідно, щодо підстави виселення з кімнати з гуртожитку є і бажання Відповідача розірвання трудових відносин з Філією «[INFO]» ДП МОУ «[INFO]». Згідно з висновку Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, відповідно до якого виселення особи із службового приміщення після припинення трудових правовідносин із роботодавцем переслідує легітимну мету в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Крім того, про таку легітимність свідчить рішення ЄСПЛ за заявою 16 лютого 2017 року у справі «Каракуця проти України» щодо військовослужбовця, який разом з іншими членами сім`ї був виселений із кімнати в гуртожитку після припинення служби в Міністерстві оборони України, де ЄСПЛ вважав таке втручання таким, що переслідує легітимну мету - захист економічного добробуту країни та прав інших осіб, які потребували житло у зв`язку зі службою. Щодо наявності нагальної суспільної необхідності для виселення відповідачів суд першої інстанції висловився, вказавши, що існує черга працівників, які можуть претендувати на заселення у службове житло. ДП МОУ «[INFO]», переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби так використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом цього майна як майна Збройних Сил України. Ці інтереси реалізуються через повноваження органів військового управління та посадових осіб щодо управління цим майном Збройних Сил України (Закон України «Про правовим режим майна у Збройних Силах України»), Заволодіння приватними особами таким майном всупереч чинному законодавству, зокрема без належного договору з уповноваженим на те органом та внаслідок незаконного його використання може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на забезпечення суверенітету, незалежності, територіальної цілісності і недоторканності кордону держави Україна, захисту життя і здоров`я людей проживаючих на и території. Також нагальна суспільна необхідності для виселення Відповідача є необхідною через те, що існує черга працівників, які можуть претендувати на заселення у службове житло, а також військовослужбовці, які можуть бути вселені у кімнату іуртожитку за розпорядженням Міністерства оборони України, яке е власником цього майна . Таким чином, позовні вимоги щодо Виселення [PERSON] мають на меті усунення перешкод у праві мирного володіння майном, яке було передано на утримання ДП МОУ «[INFO]» та усунення порушень, яке виражається у бездоговірному та безкоштовному його використанні. У запереченнях відповідач просив урахувати, що за ним як за військовослужбовцем повинно зберігатися займане ним житло та врахувати преюдиційні обставини щодо законності вселення на підставі ордеру. В судовому засіданні для слухання справи по суті 12.12.2024 представник позивача [PERSON] (за довіреністю) підтримав позов із зазначених у заявах по суті обставин, та пояснив, що у спірній кімнаті в гуртожитку на даний час фактично проживають відповідач-1 із відповідачкою-2 (його малолітня донька), законним представником якої він є, Ордер на вселення видавався лише на них двох, на дружину відповідача-1 ордер не видавався. У дружини відповідача-1 на праві власності є 1/3 приватизованої трикімнатної квартири. В судовому засіданні представник відповідача-1 адвокат Крупій І.Я. заперечив проти задоволення позову повністю - із зазначених у поданих у заявах по суті обставин. Представник третьої особи Чіжова Т.І в судовому засіданні заперечила проти задоволення позову і пояснила, що вона підтримує позицію відповідачів щодо дійсності ордеру. Наявна у приватній власності жила площа дружини відповідача-1 замала для проживання цілої родини. Просила ухвалити рішення в найкращих інтересах малолітньої дитини. Заслухавши представників сторін та третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких мотивів. Правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачами, врегульовані нормами ЦК України та ЖК УРСР. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Позивач просить виселити відповідачів з кімнати [ADDRESS] на підставі норм частини 2 ст. 132 як працівника підприємства, який поселився в гуртожитку в зв`язку з роботою, - в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин; та ст. 116 Житловим кодексом УРСР (далі -ЖК УРСР) - без надання іншого житлового приміщення. Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про виселення предметом доказування є наявність/відсутність підстав для втрати права на житло, або взагалі відсутність такого права, або інші, передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло. Відповідно до положень ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з нормами ст. 132 ЖК УРСР « Виселення з гуртожитків»: 1.Сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. 2.Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. 3.Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. 4.Надаване громадянам у зв`язку з виселенням з гуртожитку інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим частиною другою статті 114 цього Кодексу. Згідно з нормами ст. 116 ЖК УРСР «Виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення» 1.Якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. 2.Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. 3.Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Судом встановлено, що кімната [ADDRESS] є майном держави, яке належить до сфери управління Державного підприємства Міністерства оборони України «[INFO]», оскільки знаходиться на балансі філії ДП МОУ «[INFO]» - «[INFO]», що підтверджується актом приймання (передачі) будинків, споруд і територій військового містечка. Відповідно до п. 4.2 Статуту ДП МОУ «[INFO]», зазначені житлові будинки є державною власністю і закріплюється за ДП МОУ «[INFO]» на праві господарського відання, з обмеженими правомочностями розпорядження щодо основних фондів та інших видів майна (а.с. 15-34 том 1). Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Відповідно до висновку про застосування норм права, викладеному у постанові Верховного Суду України від 22.06.2017 у справі № 6-2010цс-16, який суд враховує під час розгляду цієї справи, такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь - яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідного ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь - яких підстав для зайняття жилої площі. Одними з підстав позову, позивач зазначає, що відповідно до ст. 128 ЖК Української РСР, ні ДП МОУ «[INFO]», ні Радою трудового колективу ДП МОУ «[INFO]» не приймалось рішення про надання жилої площі в гуртожитку [PERSON] та відповідно до ст. 129 ЖК України органом місцевого самоврядування не видавався спеціальний ордер, як єдину підставу для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Натомість відомчий ордер № 0147 від 20.08.2018 виданий неуповноваженою особою - т.в.о. директора Філії «[INFO] «ДП МОУ «[INFO]». А також неукладення договору на користування ківмнатою. Доводи на обґрунтування підстави позову в цій частині суд відхиляє як необґрунтовані, оскільки у цій справі враховує як преюдиційні обставини, що встановлено у рішенні Дарницького районного суду м. Києва від 02.12.2021 у справі № 753/10165/21 за позовом Державного підприємства Міністерства оборони України «[INFO]» до [PERSON] , третя особа: Філія «[INFO]» Державного підприємства Міністерства оборони України «[INFO]» - про визнання ордеру недійсним, стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 27.12.2022, та яке набрало законної сили. Суд відмовив у визнанні цього ордеру недійсним. Відмовляючи в задоволенні позову судами встановлено такі обставини. Так суд у рішенні зазначив: «Заявляючи вимоги про визнання недійсним виданого [PERSON] ордеру № 0147 від 15.08.2018 на зайняття кімнати в гуртожитку, ДП МОУ «[INFO]» посилалося на відсутність у ордері інформації про місце роботи відповідача на підприємстві, невідповідність ордеру встановленому Постановою КМУ № 498 від 20.06.2018 зразку, а також відсутність договору найму житлового приміщення. Обставини, на які посилається позивач у своєму позові, в тому числі відсутність договору найму житлового приміщення не є правовою підставою для визнання недійсним виданого [PERSON] ордеру. ДП МОУ «[INFO]» не довело, що ордер був виданий внаслідок подання відповідачем недостовірних відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, вчинення неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також інших порушень порядку і умов надання жилих приміщень. Як встановлено судом і це визнають сторони, [PERSON] на час видачі ордеру на вселення в гуртожиток працював у Філії «[INFO]» ДП МОУ «[INFO]» теслярем ЖКГ-1. На підставі рішення адміністрації підприємства [PERSON] був виданий відомчий ордер № 0147 на жиле приміщення за адресою: кімната [ADDRESS] , у зв`язку з перебуванням його у трудових відносинах із підприємством. Представник позивача визнає, що будинок по [ADDRESS] є гуртожитком». «Як встановлено судом, після видачі [PERSON] відомчого ордеру на зайняття кімнати в гуртожитку останній уклав 15.08.2018 року з Філією «[INFO]» ДП МОУ «[INFO]» договір, в якому сторони визначили, що розмір щомісячної плати за надані послуги з утримання гуртожитку становить 8,37 грн. за квадратний метр кімнати, яка перебуває у користуванні [PERSON] » Зазначене стосується і відповідачки-2 в особі її законного представника - [PERSON] . Відповідно до наказу Філії «[INFO]» ДП МОУ «[INFO]» № 83 від 06.12.2017 відповідач [PERSON] був прийнятий на посаду тесляра ЖКГ-1 Філії «[INFO]» ДП МОУ «[INFO]». На підставі наказу Філії «[INFO]» ДП МОУ «[INFO]» від 15.08.2018 № 26 [PERSON] з сім`єю з двох осіб (він та його дочка [PERSON] ) 15.08.2018 адміністрацією Філії ДП МОУ «[INFO]» - «[INFO]» був виданий відомчий ордер № 0147 на жиле приміщення площею 18 кв.м., що складається з 1 кімнати в гуртожитку за адресою: кімната [ADDRESS] (а.с. 35 том 1). Відповідно до норм частини 2 ст. 132 та ст. 116 ЖК УРСР, на які посилається позивач, - без надання іншого житлового приміщення може бути звільнено тільки працівника підприємства, який поселився в гуртожитку в зв`язку з роботою, - в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин. Натомість судом встановлено, що відповідача-1 звільнено не за власним бажанням, а з інших підстав, а саме - за Наказом директора Філії «[INFO]» ДП МОУ «[INFO]» № 62 від 31.08.2020 [PERSON] звільнено з посади тесляра ЖКГ-1 Філії «[INFO]» ДП МОУ «[INFO]» на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України - за угодою сторін (а.с. 36 том 1). Тому норми частини 2 ст. 132 та ст. 116 ЖК УРСР у цій справі є незастосовними. За встановлених судом у цій справі обставин, доводи щодо неперебування відповідача-1 на квартирному обліку як такого, що потребує поліпшення житлових умов, та щодо наявності у його дружини на праві власності 66/100 частки трикімнатної квартири, - як наявність підстав для виселення, - не належать до предмета доказування у цій справі. Тому суд не встановлював ці обставини і досліджував надані на їх підтвердження докази. Відповідно до ч. 3 статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до частин 1 статті 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оскільки позивачем не доведено наявність фактичних і правових підстав для виселення відповідачів згідно норм частини 2 ст. 132 та ст. 116 ЖК УРСР, суд відмовляє у позові. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому ці витрати залишаються за позивачем.

Outcome: dismissed