Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-16 00:00:00

В червні 2024 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до дочірнього підприємства «Клінічний санаторій ім. Пирогова» приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні та стягнення моральної шкоди. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що в період з 09.09.2022 по 21.03.2024 позивач [PERSON] працювала у відповідача ДП "Клінічний санаторій ім.Пирогова "ПРАТ "Укрпрофоздоровниця" на посаді заступника директора з фінансових питань: з 09.09.2022 до 09.06.2023 як тимчасово виконуюча обов`язки заступника директора з фінансових питань, з 09.06.2023 по 21.03.2024 як заступник директора з фінансових питань. Це підтверджує записи №№ 18-20 в трудовій книжці [NUMBER] , згідно яких наказом № 72 від 09.09.2022 позивача призначено відповідачем на посаду тимчасово виконуючої обов`язки заступника директора з фінансових питань, наказом № 91 від 09.06.2023 позивача призначено відповідачем на посаду заступника директора з фінансових питань, наказом № 37 від 20.03.2024 позивача звільнено 21.03.2024 за власним бажанням, а також власне наказом № 37 від 20.03.2024. Під час звільнення відповідач не розрахувався із позивачем та не виплатив заробітну плату в повному обсязі, борг відповідача перед позивачем станом на момент звільнення 21.03.2024 склав 114233, 78 грн. Про це свідчать: розрахунковий листок за березень 2024, довідка від 25.03.2024 № 22 (складені та роздруковані відповідачем, проте не підписані та не завірені печаткою), згідно яких, серед іншого, середня заробітна плата з 12.2023 по 03.2024 позивача склала 15898, 75 грн., борг підприємства на кінець березня 2024 склав 114233, 78 грн. 03.06.2023 на електронну адресу представника позивача було отримано лист відповідача від 27.05.2024 із додатками: довідками та розрахунковими листом, згідно яких розмір не виплаченої зарплати [PERSON] складає 114233, 78 грн., середня заробітна плата з 12.2023 по 03.2024 позивача склала 15898, 75 грн. Відповідно до викладених обставин та наведених приписів відповідач, який не виплатив позивачеві всіх сум, що належать їй від ДП "Клінічний санаторій ім.Пирогова "ПРАТ "Укрпрофоздоровниця", в день звільнення 21.03.2024, затримує їх виплату і на цей час, чим порушує права [PERSON] на отримання заробітної плати своєчасно та в повному розмірі. Зазначене і змусило [PERSON] звернутися до суду за захистом своїх прав. Водночас відповідач, який не виплатив позивачу при звільнені 21.03.2024 усіх належних сум, повинний в силу ст. 117 КЗпП сплатити [PERSON] її середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, що складає: 15898, 75*6 = 95391,6 грн. Також позивач просила стягнути з відповідача моральну шкоду, котру вона оцінила в 50000 гривень. Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 11 червня 2024 року було відкрито спрощене провадження по справі з викликом сторін по справі та надано відповідачу строк\~для подання клопотання про розгляд справи в загальному порядку. Окрім того відповідачу було надано строк для подання\~відзиву на позовну заяву. (а.с. 37,38). Відповідачу направлялись повістки за адресою місцезнаходження. Причин неявки суду не сповістив, з заявою про відкладення розгляду справи до суду не звертався. (а.с. 40). Представник позивача адвокат Орез В. П. надав на адресу суду клопотання про розгляд справи у його відсутності, проти проголошення заочного рішення не заперечував. (а.с. 43,44). Відповідач, у встановлений судом строк, на адресу суду клопотань про розгляд справи з повідомленням сторін у загальному порядку та відзиву на позовну\~заяву не надав. Враховуючи вимоги\~ст. 223 ЦПК України\~та ст.6 Конвенції\~Про захист прав людини та основних свобод, ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності представника відповідача. Суд, дослідивши та вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що в період з 09.09.2022 по 21.03.2024 позивач [PERSON] працювала у відповідача ДП "Клінічний санаторій ім.Пирогова "ПРАТ "Укрпрофоздоровниця" на посаді заступника директора з фінансових питань: з 09.09.2022 до 09.06.2023 як тимчасово виконуюча обов`язки заступника директора з фінансових питань, з 09.06.2023 по 21.03.2024 як заступник директора з фінансових питань. Це підтверджує записи №№ 18-20 в трудовій книжці [NUMBER] , згідно яких наказом № 72 від 09.09.2022 позивача призначено відповідачем на посаду тимчасово виконуючої обов`язки заступника директора з фінансових питань, наказом № 91 від 09.06.2023 позивача призначено відповідачем на посаду заступника директора з фінансових питань, наказом № 37 від 20.03.2024 позивача звільнено 21.03.2024 за власним бажанням, а також власне наказом № 37 від 20.03.2024. (а.с. 7-15). Під час звільнення відповідач не розрахувався із позивачем та не виплатив заробітну плату в повному обсязі, борг відповідача перед позивачем станом на момент звільнення 21.03.2024 склав 114233, 78 грн. Про це свідчать: розрахунковий листок за березень 2024, довідка від 25.03.2024 № 22 (складені та роздруковані відповідачем, проте не підписані та не завірені печаткою), згідно яких, серед іншого, середня заробітна плата з 12.2023 по 03.2024 позивача склала 15898, 75 грн., борг підприємства на кінець березня 2024 склав 114233, 78 грн. (а.с. 16,17). Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України та ч. 1 ст. 1 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 Кодексу і частині першій статті 1 Закону України "Про оплату праці", як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу. Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року "Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої) ", за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя. Відповідно до ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будьякому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ст. 117 КЗпП у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Відповідно до ч.1, 6, 7 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Щодо стягнення моральної шкоди, суд задовольняє частково позовні вимоги, виходячи з наступного. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до\~ст. 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній чи юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У відповідності до положень\~ст. 23 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода серед іншого полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди маж визначатися залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Відповідно до п. 6.2 Методичних рекомендацій "Відшкодування моральної шкоди», визначених в листі Міністерства юстиції України від 13.05.2004 N 35-13/797 розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ст. 236 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у цивільній справі №6-54цс11, «у разі допущення власником або уповноваженим ним органом порушення законних прав працівника, якщо такі призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від працівника додаткових зусиль для організації свого життя, на власника або уповноважений ним орган покладається обов`язок відшкодувати працівнику завдану моральну шкоду». Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст.237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Отже компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення, тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. В даному випадку, приймаючи до уваги посилання позивача на спричинення їй моральної шкоди та враховуючи те, що у зв`язку із протиправними діями позивачу довелося докладати зусиль для відновлення його порушеного права, що стало причиною моральних страждань, суд погоджується з вимогами позивача про необхідність відшкодування такої моральної шкоди та задовольняє позовні вимоги частково шляхом стягнення моральної шкоди у розмірі 10000 гривень, оскільки на думку суду зазначена сума є співмірною з завданою шкодою. Згідно з положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основних свобод, ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В свою чергу, у ході розгляду даної справи відповідачем, у порядку статті 81 ЦПК України, не було надано суду належних і допустимих доказів на спростування позовних вимог, а також не було обґрунтовано наявність передбачених статтею 82 ЦПК України обставин, які б зумовлювали звільнення від доказування наявності наведених ним обставин. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: partial