Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, у якому просив визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права [PERSON] інформацію, яка поширена [PERSON] у відеозаписі під назвою: «[INFO] - [PERSON] », опублікований [INFO] на YouTube-каналі «[INFO]», а саме: «Там так красиво сталося в квітні. Заарештували першого заступника. У нього в кабінеті знайшли хабар. (…) [PERSON] . До речі, ми з ним зустрінемося в суді п`ятого лютого. (…) Крєпкій хозяйственнік. Так от, крєпкого хозяйственніка в квітні піймали на хабарі. 125 тисяч доларів. Його-не-його, нехай розбираються спеціальні служби навчені, але його піймали, його відсторонили». Зобов`язати [PERSON] не пізніше п`яти днів з дня набрання рішенням законної сили спростувати недостовірну інформацію шляхом розміщення у соціальній мережі Facebook (веб-сайт [INFO] в профілі користувача « [PERSON] ( [PERSON] )» ( [PERSON] публікації спростування з обраною аудиторією, якій вона має бути доступна для перегляду, з налаштуванням конфіденційності - «Доступно всім», під заголовком - «Спростування недостовірної інформації стосовно [PERSON] » та з викладенням вступної та резолютивної частин рішення суду у даній справі, без власного коментування відповідачем ухваленого рішення та без можливості коментувати таку публікацію іншими особами, та вирішити питання про розподіл судових витрат. На обгрунтування позову позивач зазначає, що з 21 грудня 2017 року займає посаду першого заступника голови Київської міської державної адміністрації. 14 квітня 2020 року у приміщенні Київської міської ради в межах досудового розслідування кримінального провадження проведено обшук, внаслідок чого почала поширюватися інформація про можливу причетність [PERSON] до вчинення кримінального правопорушення, повідомлення про підозру та, навіть, затримання останнього. 15 квітня 2020 року [PERSON] опублікував у своєму особистому профілі спростування такої інформації. В той же час, Київським міським головою 21 квітня 2020 року прийнято розпорядження № 240 про відсторонення [PERSON] від займаної посади до моменту визначення процесуального статусу у кримінальному проваджені. 07 березня 2021 року [PERSON] у своєму особистому профілі в соціальній мережі оприлюднив лист з підписом начальника слідчого управління СБУ, який містив інформацію про те, що досудове розслідування у кримінальному провадженні закінчене, матеріали провадження скеровано до суду з обвинувальним актом. Про підозру у вчиненні будь-якого злочину [PERSON] повідомлено не було, він не є стороною кримінального провадження. Розпорядженням Київського міського голови від 11 березня 2021 року № 111 [PERSON] допущено до виконання посадових обов`язків. Однак, з вересня 2021 року [PERSON] систематично поширює недостовірну інформацію про позивача, при цьому, про його непричетність до вчинення кримінального правопорушення обізнаний. [PERSON] вже звертався за захистом прав та інтересів до суду. Судом було встановлено, що [PERSON] , будучи обізнаним про те, що [PERSON] не перебуває у статусі підозрюваного, поширив інформацію про останнього у контексті його зв`язку зі злочином, чим порушив особисте немайнове право позивача. Суд також встановив, що дії відповідача були недобросовісними, а поширена ним інформація була спрямована на приниження честі, гідності та ділової репутації позивача. Водночас, [PERSON] продовжив поширювати недостовірну інформацію про отримання позивачем неправомірної вигоди. Так, [INFO] в мережі Інтернет на веб-сайті відеохостингу «YouTube» на YouTube-каналі «[INFO]» опублікований відеозапис під назвою : «[INFO] - [PERSON] ». У вказаному відеозаписі містяться висловлювання [PERSON] , які спричиняють шкоду честі, гідності та діловій репутації [PERSON] , а саме: [PERSON] : Там так красиво сталося в квітні. Заарештували першого заступника. У нього в кабінеті знайшли хабар. [PERSON]: Як прізвище? [PERSON] : [PERSON] . До речі, ми з ним зустрінемося в суді п`ятого лютого (…) Крєпкій хозяйственнік. Так от, крєпкого хозяйственніка в квітні піймали на хабарі. 125 тисяч доларів. Його-не-його, нехай розбираються спеціальні служби навчені, але його піймали, його відсторонили. При цьому, майже відразу після поширення відповідачем першого висловлювання, на екрані з`явилося зображення [PERSON] , що додатково свідчить, що поширена ним інформація стосується саме позивача. Вказана інформація є недостовірною та такою, що наносить шкоду честі, гідності та діловій репутації позивача, має бути визнана недостовірною та спростована відповідачем. Відповідач є медійною особою, займав посаду радника Київського міського голови [PERSON] та неодноразово брав участь у різних ток-шоу та програмах, розумів, що його висловлювання будуть поширені не лише до співрозмовника та знімальної групи, а й до невизначеного кола осіб - користувачів мережі Інтернет. Відповідач, водночас, також порушив принцип презумції невинуватості, оскільки не уповноважений встановлювати будь-які факти щодо винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення. Вина може бути встановлена виключно судом, що узгоджується із положеннями статті 62, 124 Конституції України, статті 17 КПК України, статті 2, 3, 11 КК України. Відповідач поширив недостовірну інформацію за відсутності будь-яких належних та допустимих доказів, безпідставно звинуватив [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення. Посилання на конкретну фізичну особу у контексті її зв`язку зі злочином, кримінальним провадженням чи його розслідуванням, можливо лише у випадку, коли особа перебуває у статусі підозрюваного, обвинуваченого або підсудного. Інформацію поширено відповідачем саме у формі твердження, а не оціночного судження. Поширена відповідачем інформація є негативною, її зміст вказує на те, що розповсюдження такої інформації може створити негативні наслідки для позивача, поставити під сумнів дотримання ним законодавства України та моральних якостей. Тому така інформація складає негативне враження у суспільства про позивача, як людини, яка вчиняє кримінальні правопорушення. На підставі викладеного позов просив задовольнити. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2024 року відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 03 грудня 2024 року на 11-00 год. 03 грудня 2024 року представником відповідача [PERSON] - адвокатом Линдюком С.С., подано клопотання про відкладення судового засідання. 03 грудня 2024 року, у зв`язку із неявкою учасників справи, підготовче засідання відкладено на 22 січня 2025 року на 11-00 год. 19 грудня 2024 року через систему «Електронний суд» ЄСІТС від представника відповідача [PERSON] - адвоката Линдюка С.С., до суду надійшов відзив на позовну заяву. Відповідач [PERSON] зазначив, що визнає позовні вимоги позивача [PERSON] в частині твердження: «Заарештували першого заступника» та «Так от, крепкого хозяйственніка в квітні піймали на хабарі. 125 тисяч доларів.». Зазначене висловлювання відбулося внслідок словесної обмовки на основі раніше опублікованої інформації в засобах масової інформації. Іншу частину позовних вимог відповідач [PERSON] не визнає. [PERSON] з 21 грудня 2017 року є першим заступником голови Київської міської державної адміністрації, тобто публічною особою, відомим у суспільстві державним службовцем високого рівня, який обіймає публічну посаду, а відповідно межа допустимої критики та обсяги поширеної інформації щодо нього є значно ширшими, оскільки він безпосередньо відіграє важливу роль у діяльності держави, та його безпосередні дії становлять суспільний інтерес. Поширена відповідачем інформація була його власними судженнями та оцінкою поширеної численними ЗМІ інформації щодо позивача у цій справі. Таке поширення та оцінка отриманої інформації є оціночними судженнями відповідача, які ґрунтуються на його особистому трактуванні отриманої з інших джерел інформації. Така оцінка є вираженням суб`єктивної думки [PERSON] , фактично коментарем, тобто є не твердженням, висловленим особисто відповідачем про факт, а оцінкою отриманої інформації та власними висновками від цієї інформації. Такі висновки не можуть бути ані спростовані, ані підтверджені, а тому не можуть бути предметом спору. Спростування окремих слів чи словосполучень, які мають самостійний негативний вплив на репутацію позивача, є необхідним і достатнім для відновлення порушених особистих немайнових прав. Саме ці слова чи фрази можуть бути сприйняті як самостійний факт або створити негативне враження про позивача у третіх осіб, навіть якщо вони є частиною ширшого контексту. Саме окремі слова чи фрази можуть нести неправдиве твердження або створювати враження про негативні якості чи дії позивача, що завдає шкоди його репутації. Факт виривання з контексту окремих слів або фраз не нівелює їхнього впливу на репутацію особи, якщо вони самі по собі несуть негативне забарвлення чи є неправдивими. Наявність недостовірних слів або словосполучень у поширеній інформації вже є підставою для спростування, незалежно від їх розташування в загальному тексті чи контексті. Сторона позивача не наводить відомості, яким чином порушуються особисті немайнові права позивача у фразах: «До речі, ми з ним зустрінемося в суді п`ятого лютого», « [PERSON] », «Його-не-його, нехай розбираються спеціальні служби навчені, але його піймали, його відсторонили». У зв`язку із викладеним, позовну заяву [PERSON] до [PERSON] просили задовольнити частково. Визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права [PERSON] інформацію, яка поширена [PERSON] у відеозаписі під назвою «[INFO] », який був опублікований [INFO] на YouTube-каналі «[INFO]», а саме: « [INFO] » і «Так от, крєпкого хозяйствєнніка в квітні піймали на хабарі. 125 тисяч доларів.». Зобов`язати [PERSON] не пізніше 5 (п`яти) днів з дня набрання рішенням законної сили спростувати недостовірну інформацію шляхом розміщення у соціальній мережі Facebook (веб-сайт [INFO] в профілі користувача « [PERSON] ( [PERSON] )» ( [INFO] публікації - спростування з обраною аудиторією, якій вона має бути доступною для перегляду (з налаштуванням конфіденційності) - «Доступно всім» під заголовком «Спростування недостовірної інформації стосовно [PERSON] » та з викладенням вступної та резолютивної частин рішення суду у даній справі, без власного коментування відповідачем ухваленого рішення та без можливості коментувати таку публікацію іншими особами. В задоволенні решті позовних вимог просили відмовити. Також, у порядку статті 93 ЦПК України, відповідач поставив [PERSON] запитання про обставини, що мають значення для справи, з метою сприяння всебічному, повному та об`єктивному встановленню судом всіх обставин справи: 1.Чи проводили правоохоронні органи обшуки у кабінеті [PERSON] 14 квітня 2020 року? 2.Чи знайомий [PERSON] з обвинуваченим у кримінальному провадженні № 42019000000002294 від 30 жовтня 2019 року [PERSON] ? 3.Чи давав [PERSON] коментар засобу масової інформації «Українська правда», у якій зазначалася наступна інформація: «Це все відбулося в районі 17 години. До мене в кабінет зайшли з десяток людей, представившись працівниками СБУ і Нацполіції, з питаннями, на які вони хотіли отримати відповіді. Провели у мене обшук у кабінеті. Він тривав десь 1,5-2 години. Зробили виїмку документів. Ще не знаю, які документи вилучили, ще не дивився. І на тому все закінчилось». 4.Чи пов`зане відсторонення [PERSON] від виконання обов`язків першого заступника голови Київської міської державної адміністрації з проведеними правоохоронними органами обшуками у будівлі Київської міської державної адміністрації (м. Київ, вул. Хрещатик, 36), зокрема, у кабінеті [PERSON] .? 5.Чи був [PERSON] записаний на прийом до [PERSON] через приймальню та чи мав [PERSON] зустріч з [PERSON] у своєму кабінеті? 24 грудня 2024 року до суду через систему «Електронний суд» ЄСІТС від представника позивача [PERSON] - адвоката Черній І.В., надійшла відповідь на відзив. Представник позивача [PERSON] - адвокат Черній І.В., зазначила, що з відзиву на позовну заяву вбачається, що відповідач частково визнає позовні вимоги [PERSON] , однак, не визнає наступні висловлювання: «Там так красиво сталося в квітні. У нього в кабінеті знайшли хабар. (…) [PERSON] . До речі, ми з ним зустрінемось в суді п`ятого лютого. (…) Крєпкій хозяйственнік. Його-не-його, нехай розбираються спеціальні служби навчені, але його піймали, його відсторонили». Відповідач, поширюючи інформацію про позивача, оскаржуваними висловлюваннями вказував на причетність позивача до вчинення корупційного правопорушення. Відповідач, визнаючи вимоги щодо спростування інформації про ніби то затримання та отримання хабаря позивачем, фактично визнає, що ним було поширено недостовірну інформацію про причетність позивача до корупційного правопорушення. Однак, висловлювання в оскаржуваному контексті є цілісними та виокремити окремі слова з таких не є можливим, оскільки вони доповнюють зміст одне одного. Визнаючи недостовірними окремі слова чи словосполучення, як от: «заарештували першого заступника» та «Так от, крєпкого хозяйствєнніка в квітні піймали на хабарі. 125 тисяч доларів» не дасть можливості незалежному спостерігачу встановити змістовну суть поширеної недостовірної інформації та, що така інформація стосується саме особи позивача. Позивач вважає, що порушене право на повагу до його честі, гідності та ділової репутації буде відновлено лише у випадку, коли буде визнано недостовірною інформацію, яка була поширена відповідачем, повністю, а не лише виокремлені слова. Визнання недостовірними окремих слів та словосполучень не буде належним та ефективним способом захисту порушених немайнових прав позивача, зважаючи на те, що спростуванню підлягає інформація, а не окремі слова. Дані речення взаємопов`язані і саме в своїй сукупності, а не окремо, становлять контекстний зміст інформації, яка є недостовірною, принижує честь та гідність позивача та підлягає спростуванню. Водночас, саме лише перебування позивача на посаді Першого заступника голови Київської міської державної адміністрації не дає права відповідачу посягати на права і свободи, честь і гідність позивача. Межі критики щодо публічних осіб є більш ширшими, однак, при застосуванні такого принципу, особа, яка поширює інформацію про публічну особу, зобов`язана діяти добросовісно, тобто бути впевненою в достовірності інформації, перевірити джерело інформації та мати надійну фактологічну базу для поширення такої інформації. Крім того, достовірність і точність подання інформації є одними з основоположних критеріїв під час вирішення даної категорії справ. Відповідач не навів будь-яких належних доказів на підтвердження здійснення попередньої перевірки поширеної інформації на її достовірність та наявності у них фактичної основи на дату поширення інформації вважати таку інформацію достовірною. Оскаржувані висловлювання відповідачем виражено саме у формі твердження, що підтверджується висновком експерта від 24 квітня 2024 року № 056/78 за результатами проведеної лінгвістичної експертизи. Також поширення інформації про події, які можна перевірити на їх достовірність, не є оціночними судженнями, а є фактичними твердження, а поширення такої інформації без дотримання принципу «презумпції невинуватості» підлягає спростуванню. Висловлювання відповідача містять недостовірну інформацію про те, що [PERSON] був підозрюваним у отриманні неправомірної вигоди (хабаря)/був пійманим на отриманні неправомірної вигоди (хабаря). Вся вище зазначена інформація вказує на події, які можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності, носить стверджувальний характер тобто не є оціночними судженнями. З огляду на викладене просили позов задовольнити у повному обсязі. 20 січня 2025 року від позивача [PERSON] до суду надійшла письмова заява свідка у порядку статті 93 ЦПК України. У поданій заяві [PERSON] вказав, що в межах досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42019000000002294 від 30 жовтня 2019 року слідча дія, а саме обшук, 14 квітня 2020 року у його кабінеті не проводилась. Було проведено інші слідчі дії, у зв`язку із чим надано відповідні коментарі журналісту видання «Українська правда», під час чого застосовано неправильну термінологію щодо проведених процесуальних дій. Вказану помилку допущено у зв`язку із відсутністю спеціальних знань щодо проведення слідчих та процесуальних дій у кримінальному провадженні. Відповідачеві достеменно відомо, що у службовому кабінеті обшуки не проводились. Під час розгляду справи № 755/9655/22 неодноразово повідомлялося про те, що обшуків у кабінеті не проводилося, долучено копію листа в.о. керівника апарату виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Комара О., з якого вбачається, що така процесуальна дія, як обшук, у службовому кабінеті першого заступника Київської міської державної адміністрації [PERSON] не проводилась. У наданих журналісту видання «Українська правда» коментарях, [PERSON] зазначив, що [PERSON] знає ще з часів армії, але стосунків ніяких не мав. Особистий прийом громадян здійснюється відповідно до Порядку організації та проведення особистого прийому громадян у виконавчому органі Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), затвердженого розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації від 10 листопада 2014 року № 1300, та зареєстрованого в Головному управлінні юстиції у місті Києві 01 грудня 2014 року за № 45/1098. В той же час, у зв`язку зі значним проміжком часу, про обставини запису на особистий прийом уже не пам`ятає. Водночас, з [PERSON] зустрічався 14 квітня 2020 року у своєму кабінеті. Розпорядженням Київського міського голови від 21 квітня 2020 року № 240 [PERSON] відсторонено від виконання обов`язків за посадою до визначення процесуального статусу у кримінальному провадженні № 42019000000002294 від 30 жовтня 2019 року. Тобто, відсторонення здійснено у зв`язку із проведенням досудового розслідування загалом, а не у зв`язку із проведенням окремих слідчих дій у кримінальному провадженні. Факт відсторонення від виконання обов`язків у період з 22 квітня 2020 року по 11 березня 2021 року позивачем не заперечується. Заява містить особистий підпис [PERSON] , а також власне письмове підтвердження [PERSON] про ознайомлення з положеннями статті 63 Конституції України та про кримінальну відповідальність, передбачену статтею 384, 385 Кримінального Кодексу України. Підготовче засідання, призначене на 22 січня 2025 року на 11-00 год, знято з розгляду у зв`язку із перебуванням судді Хромової О.О. на лікарняному. Наступне підготовче засідання призначено на 12 лютого 2025 року на 11-00 год. У підготовчому засіданні 12 лютого 2025 року протокольною ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва, з метою об`єктивного, всебічного розгляду справи, задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Линдюка С.С., про поновлення пропущеного процесуального строку, поновлено процесуальний строк на подачу відзиву та долучено до матеріалів справи відзив на позовну заяву. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 12 лютого 2025 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 24 лютого 2025 року на 14 годин 00 хвилин. У судовому засіданні 24 лютого 2025 року представник позивача [PERSON] - адвокат Черній І.В., позов підтримала та просила задовольнити з мотивів, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. Додатково вказала, що відповідач у відеозаписі стверджував про причетність позивача до затримання та отримання ним хабара. На висловлювання відповідача необхідно дивитися саме цілісно, оцінювати контекст повністю. У іншому випадку - частковому визнанні інформації недостовірною, права позивача не будуть відновлені. Хоча межа критики до публічних осіб і є ширшою, однак, має ґрунтуватися на фактах та не бути безпідставною. Представник позивача [PERSON] - адвокат Зеленюк Д.В., позов підтримав. Зазначив, що відповідач систематично поширює про [PERSON] недостовірну інформацію щодо невизначеного кола осіб. При поширенні такої інформації він дає чітку вказівку на прізвище, ім`я та по батькові позивача та займану ним посаду. При цьому, сторони дійсно зустрічалися 05 лютого в суді, тобто це свідчить, що сказане стосувалося саме позивача, а не якоїсь іншої особи. У своїх висловлюваннях відповідач фактично звинувачував позивача у вчиненні кримінального правопорушення, хоча він не був у статусі обвинуваченого чи підозрюваного. Питання встановлення балансу між правом особи на вільне висловлення своїх думок і правом особи на поширення інформації. Висловлювання відповідача мали форму тверджень, а не оціночних суджень. Інформацію про корупційне правопорушення вперше поширено на наступний день після здійснення обшуку в приміщенні Київської міської ради. Водночас, відповідач її поширив ще і через рік, коли вже було достеменно відомо, що позивач не перебував у статусі підозрюваного. Тим більше, відповідач був обізнаний про такі обставини у січні 2024 року. Залучати до складу учасників справи [PERSON] недоцільно, вона є журналістом, вона не знала і не могла знати, що відповідач поширить недостовірну інформацію. Сторінка відповідача у мережі Facebook авторизована, тому опублікування спростування на такій сторінці забезпечить захист прав та інтересів позивача. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні зауважив, що [PERSON] не звертався з позовами до жодного ЗМІ, які поширювали аналогічну інформацію, а лише до нього. З позивачем мають персональний конфлікт. Раніше виконував функції радника мера [PERSON] власну просвітницьку діяльність. Представник відповідача - адвокат Линдюк С.С., підтримав позицію викладену у відзиві на позов, відповідач визнає позов частково, оскільки і так буде зрозуміло про кого йде мова. Зауважив, що пересічні громадяни не мають юридичної освіти. Сторона позивача з надмірною прискіпливістю поставилась до поширеної інформації. Залишається незрозумілим, які саме майнові права позивача порушено висловлюванням «крєпкій хазяйствєннік». Частина висловлювань відповідача є саме оціночними судженнями, обшуки у кабінеті позивача були, судовий процес також мав місце, позивача відсторонили від посади. Вироком Шевченківського районного суду міста Києва [PERSON] визнали винним, але це ще не означає, що інших обвинувачень немає. Позивач самостійно надавав коментарі іншому виданню, зазначав про обшук, тому і маємо помилку у висловлюванні. Позивача відсторонили від посади на час досудового розслідування. Обраний позивачем спосіб захисту є надмірним. Частина сказаної відповідачем інформації не впливає на права та інтереси позивача. Із інформації, яка буде спростована, можна буде встановити, що мова йде саме про [PERSON] . Дослідивши матеріали справи, відеозапис, вислухавши пояснення представників позивача, відповідача, представника відповідача, суд встановив такі фактичні обставини і відповідні їм правовідносини та дійшов таких висновків. 21 грудня 2017 року [PERSON] призначено на посаду першого заступника голови Київської міської державної адміністрації на підставі розпорядження від 20 грудня 2017 року № 1000, що підтверджується записом у трудовій книжці [PERSON] . Розпорядженням Київського міського голови від 21 квітня 2020 року № 240 «Про [PERSON] » відсторонено першого заступника Голови Київської міської державної адміністрації [PERSON] від виконання обов`язків за посадою з 22 січня 2020 року до моменту визначення процесуального статусу у кримінальному провадженні № 42019000000002294 від 30 жовтня 2019 року. З листа Слідчого управління Головного управління Служби безпеки України у місті Києві та Київській області Служби безпеки України від 23 червня 2020 року вих. № 51/12-4511, встановлено, що Слідчим управлінням Головного управління Служби безпеки України у місті Києві та Київській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні за № 42019000000002294 від 30 жовтня 2019 року за підозрою [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого частиною п`ятою статті 27, частиною третьою статті 368 КК України. В порядку статей 93, 135 КПК України викликано першого заступника голови Київської міської державної адміністрації [PERSON] для його допиту в якості свідка у даному кримінальному проваджені 25 червня 2020 року. Також листом Слідчого управління Головного управління Служби безпеки України у місті Києві та Київській області Служби безпеки України від 06 липня 2020 року вих. № 51/12-4860, першого заступника голови Київської міської державної адміністрації [PERSON] М.Ю. викликано для його допиту в якості свідка у даному кримінальному проваджені 10 липня 2020 року. Листом Слідчого управління Головного управління Служби безпеки України у місті Києві та Київській області Служби безпеки України від 05 березня 2021 року вих. № 51/12-1607 повідомлено, що [PERSON] про підозру у вчиненні будь-якого злочину не повідомлялося, а також про те, що права та інтереси останнього у будь-який передбачений законом спосіб під час досудового розслідування не обмежуються, він не є стороною або учасником кримінального провадження № 42019000000002294 від 30 жовтня 2019 року, в розумінні норм діючого Кримінального процесуального кодексу України. Крім того, 12 лютого 2021 року досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42019000000002294 закінчено та матеріали провадження скеровано до суду з обвинувальним актом. 07 березня 2021 року [PERSON] опубліковано на особистій сторінці в інтернет-мережі допис про завершення досудового розслідування кримінального провадження, до якого прикріплено копію листа Слідчого управління Головного управління Служби безпеки України у місті Києві та Київській області Служби безпеки України від 05 березня 2021 року вих. № 51/12-1607. Розпорядженням Київського міського голови від 11 березня 2021 року № 111 «Про [PERSON] » [PERSON] допущено з 22 березня 2021 року до виконання обов`язків за посадою першого заступника голови Київської міської державної адміністрації. З вироку Шевченківського районного суду міста Києва від 27 квітня 2021 року по справі № 761/6368/21 за обвинувальним актом та угодою про визнання винуватості від 12 лютого 2021 року у кримінальному провадженні № 42019000000002294 від 30 жовтня 2019 року по обвинуваченню [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 369-2 КК України, встановлено, що судом затверджено угоду про визнання винуватості від 12 лютого 2021 року, укладену у кримінальному провадженні № 42019000000002294 від 30 жовтня 2019 року між [PERSON] та прокурором, [PERSON] визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 369-2 КК України та призначено покарання. Згідно відмітки, що міститься на копії вироку, рішення (вирок) набрало законної сили 28 травня 2021 року. Так, судом встановлено, що 14 квітня 2020 року, близько 12 години 00 хвилин, [PERSON] , зустрівшись із наведеним знайомим (представником ТОВ «ЕФ АЙ ЕМ ОФІС ЦЕНТР-3») за адресою: м. Київ, вул. Прорізна, 3, у салоні автомобіля марки Volkswagen Passat (державний номер [NUMBER] ), наголосивши на необхідності передачі йому завдатку в розмірі 50 відсотків від обумовленої суми та, з метою створення у останнього враження дійсного впливу на ситуацію з отримання містобудівних умов для проектування об`єкту будівництва у м. Києві через першого заступника голови КМДА, використовуючи гучномовний зв`язок, зателефонував особі на ім`я « [PERSON] », і домовився про зустріч із ним, після чого забрав у вказаного знайомого (представника ТОВ «ЕФ АЙ ЕМ ОФІС ЦЕНТР-3») пакет документів по згаданому об`єкту будівництва, та вирушив в напрямку будівлі Київської міської держаної адміністрації. В той же день, о 13 годині 30 хвилин, [PERSON] , зайшовши до кабінету № 210 першого заступника голови КМДА, розташованому на другому поверсі адміністративної будівлі КМДА, за адресою: [ADDRESS] , де під час особистої розмови із останнім, серед іншого, повідомив про наміри третіх осіб отримати містобудівні умови для будівництва об`єкту по [ADDRESS] , загальною площею 8 тисяч м кв., при цьому поцікавився порядком отримання містобудівних умов та обмежень для проектування об`єктів будівництва у м. Києві, та залишив йому пакет документів по об`єкту будівництва на [ADDRESS] (літ. В, літ. Д) з метою їх вивчення. Одразу після цього, [PERSON] , діючи умисно, протиправно, з корисливих мотивів, продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, спрямованого на одержання неправомірної вигоди за вплив на прийняття рішення службовими особами Київської міської державної адміністрації, перебуваючи у салоні автомобіля марки Volkswagen Passat (державний номер [NUMBER] ), за адресою: м. Київ, вул. Прорізна, 3, відповідно до попередньо досягнутих домовленостей, одержав від свого знайомого (представника ТОВ «ЕФ АЙ ЕМ ОФІС ЦЕНТР-3») грошові кошти в розмірі 60 000 доларів США (що згідно офіційного курсу НБУ станом на 14 квітня 2020 року становило 1 622 400,00 грн). Дії обвинуваченого [PERSON] , які виразились в одержанні неправомірної вигоди для себе за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій місцевого самоврядування, суд кваліфікував за частиною другою статті 369-2 КК України. Також листом від 22 січня 2024 року, вих. № 009-105 апаратом Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) повідомлено, що у межах кримінального провадження № 42019000000002294 від 30 жовтня 2019 року така процесуальні дія, як обшук, в службовому кабінеті першого заступника голови Київської міської державної адміністрації [PERSON] не проводилася. За період роботи [PERSON] на посаді першого заступника голови Київської міської державної адміністрації по будь-яких інших кримінальних провадженнях таких процесуальних дій, як обшуки, не проводилося. У кримінальному провадженні № 42019000000002294 [PERSON] перебував в процесуальному статусі свідка. Офісом Генерального Прокурора України листом від 29 травня 2024 року № 25/3-924 вих-24 повідомлено, що за результатами опрацювання масиву даних Єдиного реєстру досудових розслідувань станом на 28 травня 2024 року кримінальних проваджень, у яких містять відомості про притягнення [PERSON] , [INFO] , за статтею 368 КК України до кримінальної відповідальності як підозрюваного, не встановлено. Згідно витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості», станом на 27 вересня 2024 року відомостей про притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності не встановлено, також не встановлено відомостей про наявність незнятої чи не погашеної судимості не встановлено, відомості про розшук також відсутні. З матеріалів справи також встановлено, що у провадженні Дніпровського районного суду міста Києва перебувала цивільна справа № 755/9655/22 за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Громадська організація «Офіс трансформації», про захист честі, гідності та ділової репутації, визнання інформації недостовірною та її спростування. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 05 лютого 2024 року по справі № 755/9655/22, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 28 червня 2024 року, позов [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Громадська організація «Офіс трансформації», про захист честі, гідності та ділової репутації, визнання інформації недостовірною та її спростування, задоволено частково. Визнано недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права [PERSON] інформацію, яка поширена [PERSON] в програмі # [PERSON] , відеозапис якої був опублікований [INFO] в мережі Інтернет на веб-сайті відеохостингу «YouTube» на YouTube-каналі «Ісландія (Телеканал)/ISLND TV під назвою « [INFO] , сірий [PERSON] , [INFO] , Зеленський/Антиподи», а саме: «І в момент, коли потрібно було приймати жорсткі рішення реально, наприклад, там підозра [PERSON] 125 тисяч доларів хабар в кабінеті …»; «Да, ну зараз ви подивитесь, там ви можете навіть не пригадати, ну крім [PERSON], що був пійманий на хабарі,… я ж кажу, ми його взнали після того, як його піймали на хабарі.». Зобов`язано [PERSON] не пізніше п`яти днів з дня набрання цим рішенням законної спростувати недостовірну інформацію, шляхом розміщення на веб-сайті відеохостингу «YouTube» на YouTube-каналі «[PERSON]» відеозапису (з налаштуванням конфіденційності у розділі «Видимість» - «Для всіх») під назвою «Спростування недостовірної інформації стосовно [PERSON] наступного змісту: «Мною, [PERSON] в програмі Антиподи [PERSON] , відеозапис якої був опублікований [INFO] в мережі Інтернет на веб-сайті відеохостингу «YouTube» на YouTube-каналі «Ісландія (Телеканал)/ISLND TV під назвою « [INFO]», було повідомлено недостовірну інформацію стосовно [PERSON] , а саме: «І в момент, коли потрібно було приймати жорсткі рішення реально, наприклад, там підозра [PERSON] 125 тисяч доларів хабар в кабінеті …»; «Да, ну зараз ви подивитесь, там ви можете навіть не пригадати, ну крім [PERSON], що був пійманий на хабарі,… я ж кажу, ми його взнали після того, як його піймали на хабарі.». Повідомляю, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 05 лютого 2024 року у справі № 755/9655/22 вказана інформація визнана судом недостовірною, тобто такою, що не відповідає дійсності». В іншій частині позову [PERSON] відмовлено, в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. Згідно звіту від 29 лютого 2024 року № 67/2024-ЗВ за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінок у мережі Інтернет, 06 лютого 2024 року проведено фіксацію і дослідження змісту веб-сторінок за адресами у мережі Інтернет: 1) [INFO]; далі - веб сторінка № 1), за результатами дослідження якої встановлено, що в її структурі міститься відео-програвач, який дозволяє переглядати відеоряд із звуковим супроводом; 2) [INFO] (далі - веб-сторінка № 2), яка є головною сторінкою YouTube-каналу з назвою « [PERSON] », на якому було розміщено відео, що міститься на досліджуваній веб-сторінці № 1. Також в матеріалах справи наявний висновок експерта від 24 квітня 2024 року, складений Державним підприємством «Українське бюро лінгвістичних експертиз НАН України». Висновок експерта підготовлено для подання до суду, про що міститься відповідний запис у тексті висновку. Також висновок містить підтвердження експерта про обізнаність з положеннями про кримінальну відповідальність за надання свідомо неправдивого висновку, відповідно до статті 384 КК України та відмову від надання висновку за статтею 385 КК України. У висновку експерта від 24 квітня 2024 року зазначено, що об`єктом експертизи є відеоматеріал «[INFO] - [PERSON] », оприлюднений в мережі Інтернет за посиланням [INFO], який долучено до звіту від 29 лютого 2024 року № 67/2024-ЗВ за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінок у мережі Інтернет, підготовленого ДП «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» Консоціум «Український центр підтримки номерів і адрес». За результатами проведеного дослідження експертом сформульовані такі висновки: 1)Відеоматеріал «[INFO] - [PERSON] », оприлюднений в мережі Інтернет за посиланням [INFO], містить інформацію про те, що перший заступник голови Київської міської державної адміністрації [PERSON] був заарештований у зв`язку з отриманням хабара в 125 тисяч доларів. Зазначену інформацію містить такий сегмент аналізованого відеоматеріалу: [PERSON] : Там так красиво сталося в квітні. Заарештували першого заступника. У нього в кабінеті знайшли хабар. [PERSON]: Як прізвище? [PERSON] : [PERSON] . До речі, ми з ним зустрінемося в суді п`ятого лютого (…) Крєпкій хозяйственнік. Так от, крєпкого хозяйственніка в квітні піймали на хабарі. 125 тисяч доларів. Його-не-його, нехай розбираються спеціальні служби навчені, але його піймали, його відсторонили. 2)Висловлення, зазначене у відповіді на запитання № 1, містить інформацію про те, що перший заступник голови Київської міської державної адміністрації [PERSON] був заарештований у зв`язку із отриманням хабара в 125 тисяч доларів, виражене у формі твердження; 3)Відеоматеріал «[INFO] - [PERSON] », оприлюднений в мережі Інтернет за посиланням [INFO], містить інформацію, яка може бути принизливою для честі й гідності [PERSON] і завдати шкоди його діловій репутації. Зазначену інформацію, виражену у формі тверджень, містить такий сегмент аналізованого відеоматеріалу: [PERSON] : Там так красиво сталося в квітні. Заарештували першого заступника. У нього в кабінеті знайшли хабар. [PERSON]: Як прізвище? [PERSON] : [PERSON] . До речі, ми з ним зустрінемося в суді п`ятого лютого (…) Крєпкій хозяйственнік. Так от, крєпкого хозяйственніка в квітні піймали на хабарі. 125 тисяч доларів. Його-не-його, нехай розбираються спеціальні служби навчені, але його піймали, його відсторонили. Згідно довідки від 16 вересня 2024 року № 177/2024-Д з відомостями про власника веб-сайту або інформацією про його встановлення, власником веб-сайту [INFO] є реєстрант доменного імені facebook.com, володілець облікового запису - компанія Meta Platform,Inc., якщо інше не визначене умовами між останньою та отримувачем послуг хостингу або якщо такий договір відсутній. При цьому, на веб-сторінці соціальної мережі «Facebook» ( [INFO] створено сторінку користувача з іменем « [PERSON] ([PERSON])», що доступна за адресою у мережі Інтернет: [INFO], та містить «синю позначку підтвердження», яка означає, що цей акаунт пройшов перевірку справжності, може належати підписникам Meta Verified та відомим особистостям або брендам. Стаття 28 Конституції України гарантує кожній особі право на повагу до її гідності. Тож право на захист честі, гідності і ділової репутації - один з основних способів захисту Конституційних прав людини на недоторканність особистого життя. Кожен має право захищати честь, гідність і ділову репутацію в суді, крім того, Конституція України передбачає судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе або членів своєї сім`ї. Здійснення передбачених статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (зокрема, свободи дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів), пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Разом із тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Водночас, частиною третьою статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. У абзаці 4 пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що, беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Згідно із частиною першою статті 201 ЦК України, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Водночас, чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. За приписами статті 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Як зазначав Верховний Суд у своїх постановах від 14 лютого 2024 року по справі № 754/6964/21, від 20 лютого 2025 року по справі № 724/19/23 під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. В пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позовних вимог про захист честі, гідності та ділової репутації є сукупність наступних обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Висновок про те, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є саме сукупність наведених у вказаній Постанові Пленуму обставин, викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 та постановах Верховного Суду від 10 червня 2020 року у справі № 404/3230/16-ц, від 01 березня 2023 року по справі № 362/5617/19, від 03 жовтня 2023 року у справі № 756/4720/20, від 27 листопада 2024 року по справі № 452/2040/22, від 20 лютого 2025 року по справі № 724/19/23. У статті 1 Закону України «Про інформацію» визначено, що інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто, містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співвжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням (пункт 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»). Тягар доведеності достовірності інформації, поширеної про іншу особу, лежить на тому, хто поширив таку інформацію, позивач лише доводить сам факт її поширення. Суду ж необхідно надати оцінку балансу права особи на свободу вираження поглядів та права особи на повагу до його гідності і честі, на недоторканність ділової репутації та на приватність. Підставою для втручання у право на свободу вираження поглядів, для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто такої, яка або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Одним з основних питань, яке підлягає вирішенню у цій категорії справ, є визначення характеру поширеної інформації та з`ясування, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням. Врахуванню підлягає зміст поширеної інформації, її значення для суспільної дискусії, важливість посади, яку обіймає особа, щодо якої поширена інформація, достовірність інформації, наслідки її поширення. Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться. У справах про захист гідності, честі та ділової репутації суд повинен розмежовувати відомості, які принижують честь та гідність особи, від думок, поглядів, критичних висловлювань, ідей, оцінок, висловлених у порядку реалізації конституційного права на свободу думки і слова (постанова Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 758/14324/15-ц). Для захисту честі, гідності та ділової репутації суду необхідно чітко визначити предмет доказування в справі і яка інформація була поширена, тобто, чи є об`єктивні підстави для відповідальності за статтею 277 ЦК України. Для цього слід визначитися з діями, явищами, фактами, на які направлений матеріал, а також безпосередній чи опосередкований зв`язок мають ці дії, явища, факти з особою позивача. Тобто, чи поширена інформація від імені автора стосується безпосередньо особи позивача, чи цим самим опосередковано висвітлюються події, що стосуються позивача, у суспільному житті через призму думок автора. Це можливо зробити лише проаналізувавши весь контекст поширеної інформації, а не «вирвані» з нього фрази чи поняття. Подібний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 19 серпня 2020 року в справі № 446/1953/16-ц. Особисте коректне трактування отриманої з інших джерел інформації в формі коментаря слід вважати оціночним судженням, а не твердженням, тому не може бути ані спростоване, ані підтверджене (схожий правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 22 травня 2019 року в справі № 757/22307/17-ц, від 02 червня 2022 року в справі № 757/55559/20-ц, від 29 березня 2023 року в справі № 201/10970/21). Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (частина четверта статті 10 ЦПК України). Положеннями частини першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення ЄСПЛ Karpyuk and others v. Ukraine, № 30582/04, 32152/04, § 188, 06 жовтня 2015 року). Для того, щоб відрізнити фактичне твердження від оціночного судження, необхідно враховувати обставини справи і загальний тон висловлювань (рішення ЄСПЛ Brasilier v. France, № 71343/01, § 37, 11 квітня 2006 року; Balaskas v. Greece, № 73087/17, § 58, 05 листопада 2020 року), маючи на увазі, що твердження щодо питань, які становлять суспільний інтерес, можуть на цій підставі становити оціночні судження, а не констатацію фактів (рішення ЄСПЛ Paturel v. France, № 54968/00, § 37, 22 грудня 2005 року). У таких справах необхідно враховувати дві ключові обставини: 1) ступінь суспільного інтересу до поширеної інформації і 2) ступінь публічності особи, щодо якої поширена інформація. Значний суспільний інтерес має місце тоді, коли інформація безпосередньо впливає на суспільство в значній мірі і суспільство проявляє законний інтерес до цієї інформації (рішення ЄСПЛ Sunday Times v. the United Kingdom, № 6538/74, § 66, 26 квітня 1979 року), особливо, якщо це стосується добробуту населення (рішення ЄСПЛ Barthold v. Germany, № 8734/79, § 58, 25 березня 1985 року). У разі, якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, враховує положення Декларації Комітету Міністрів Ради Європи про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року, а також рекомендації, що містяться в Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя. У вказаній Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). Публічні особи повинні усвідомлювати, що особливий статус, який вони мають у суспільстві, автоматично збільшує рівень тиску на їхню приватність. У статтях 3, 4, 6 Декларації від 12 лютого 2004 року вказано, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. Зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. Оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики в засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. Водночас зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи або органу державної влади є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Указані особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їхніх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Подібні висновки викладено в постановах Верховного Суду від 03 квітня 2019 року в справі № 127/24530/16-ц та від 27 листопада 2024 року в справі № 686/33838/23. Отже, межа допустимої критики щодо публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкривають свої слова і вчинки для ретельної уваги всього суспільства, повинні це усвідомлювати і мають виявляти більшу терпимість до висловленої критики, сатири, провокацій. Водночас публічні особи, які спричиняють жваву суперечку чи гарячі дебати щодо їхньої поведінки і публічних виступів, не повинні потерпати від публічного звинувачення у вчиненні злочинів без підтвердження таких заяв фактами. Умовою захисту права журналістів поширювати інформацію про справи загального значення є добрі наміри журналістів та їх дія на ґрунті точних фактів. Тобто йдеться про зобов`язання журналістів надавати «надійну і точну інформацію» відповідно до вимог журналістської етики. Свобода вираження поглядів супроводжується «обов`язками та відповідальністю». І це правило застосовується також у ситуаціях, коли йдеться про важливі громадські питання. Більше того, ці «обов`язки та відповідальність» набувають підвищеного значення, коли зачіпається репутація конкретної особи чи виникає питання про порушення «прав інших». Натомість звільнення від обов`язку підтверджувати заяви про факти, які визнані наклепницькими, можливе лише за особливих підстав. Якщо твердження є оціночним судженням, має існувати достатня фактична підстава для його підтвердження, інакше воно може бути визнано надмірним. Преса відіграє істотну роль у демократичному суспільстві. І хоча вона не може переступати певні межі, зокрема, щодо репутації, прав інших осіб і необхідності запобігання розголошенню конфіденційної інформації, проте її обов`язком є передавати у спосіб, сумісний з її обов`язками та відповідальністю, інформацію та ідеї з усіх питань суспільного інтересу, включно з тими, що стосуються правосуддя. Не тільки на неї покладається завдання передавати таку інформацію та ідеї; громадськість також має право їх отримувати. Стаття 10 захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надаються. Журналістська свобода також включає можливість перебільшень або навіть провокацій. Пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес. Крім того, межа допустимої критики щодо такої публічної особи, як політик, є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об`єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність (рішення ЄСПЛ Gazeta Ukraina-Tsentr v. Ukraine, № 16695/04, § 46, 15 липня 2010 року). Журналістська свобода охоплює можливе використання певної міри перебільшення або навіть провокації (рішення ЄСПЛ Prager and Oberschlick v. Austria, № 15974/90, § 38, 26 квітня 1995 року). Свобода вираження поглядів також застосовується до «інформації» або «ідей», які ображають, шокують або викликають занепокоєння (рішення ЄСПЛ Janowski v. Poland [ВП], № 25716/94, § 30, 21 січня 1999 року). Гарантії, надані статтею 10 Конвенції журналістам щодо висвітлення питань, які становлять загальний інтерес, залежать від умови, що вони діють добросовісно з метою надання точної та достовірної інформації відповідно до журналістської етики. У ситуаціях, коли, з одного боку, робиться констатація факту і не надається достатніх доказів для його підтвердження, а з іншого боку, журналіст обговорює питання, що становить справжній суспільний інтерес, перевірка того, чи діяв журналіст професійно і добросовісно, набуває першочергового значення (рішення ЄСПЛ Flux v. Moldova (№ 7)», № 25367/05, § 41, 24 листопада 2009 року, рішення ЄСПЛ Tavares de Almeida Fernandes and Almeida Fernandes v. Portugal, № 31566/13, § 56, 17 січня 2017 року). Не слід порівнювати стандарт точності, який має бути застосований судом до оцінки обґрунтованості кримінальних звинувачень проти особи, з тим підходом, яким доцільно скористатися, оцінюючи висловлювання журналіста щодо питань суспільного значення. Адже у випадку оцінювання журналістських висловлювань послуговуються категоріями моралі (рішення ЄСПЛ Unabhangige Initiative Informationsvielfalt v. Austria № 28525/95, § 46, 26 травня 2002 року; № 29372/02, § 42, 14 грудня 2006 року). Хоча преса не повинна переступати певні межі, що стосуються, зокрема, захисту репутації та прав інших осіб, її обов`язком є поширення в спосіб, що відповідає її зобов`язанням та відповідальності, інформації та ідей з усіх питань, що становлять суспільний інтерес, які громадськість має право отримувати, включаючи висвітлення та коментування судових процесів (рішення ЄСПЛ Axel Springer AG v. Germany [ВП], 39954/08, § 79, 07 лютого 2012 року). ЄСПЛ також підкреслив важливість проактивної ролі преси, яка полягає в розкритті та доведенні до відома громадськості інформації, здатної викликати такий інтерес і спричинити таку дискусію в суспільстві (рішення ЄСПЛ Couderc and Hachette Filipacchi Associes v. France [ВП], № 40454/07, § 114, 10 листопада 2015 року). Як встановлено судом, [INFO] в мережі Інтернет на веб-сайті відеохостингу «YouTube» на YouTube-каналі «[INFO]» опублікований відеозапис під назвою: «[INFO] ». У вказаному відеозаписі містяться такі висловлювання [PERSON] : [PERSON] : Там так красиво сталося в квітні. Заарештували першого заступника. У нього в кабінеті знайшли хабар. [PERSON]: Як прізвище? [PERSON] : [PERSON] . До речі, ми з ним зустрінемося в суді п`ятого лютог (…) Крєпкій хозяйственнік. Так от, крєпкого хозяйственніка в квітні піймали на хабарі. 125 тисяч доларів. Його-не-його, нехай розбираються спеціальні служби навчені, але його піймали, його відсторонили. Відеозапис знаходиться у загальному доступі на інтернет-сторінці відеохостингу «YouTube» на YouTube-каналі «[INFO]», тобто, є доступним для перегляду для невизначеного кола осіб. Суд враховує, що відповідачем [PERSON] не заперечується факт висвітлення в мережі Інтернет інформації, викладеної в прохальній частині позовної заяви саме у такій редакції. На підтвердження того, що висвітлена відповідачем в мережі Інтернет інформація, викладена в прохальній частині позовної заяви, є фактичнима твердженняма та порушує особисті немайнові права позивача, останнім подано до суду висновок експерта від 24 квітня 2024 року, складений експертом ДП «Українське бюро лінгвістичних експертиз НАН України», за наслідками проведення семантико-текстуальної експертизи. Суд враховує, що статтею 110 ЦПК України передбачено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. У висновку експерт зазначає, що для аксіологічної характеристики інформації про [PERSON] в контексті питань комунікативно важливим є загальний аксіологічний контекст повідомлення, у якому автор тексту позиціонує окремі висловлювання на шкалі «позитив-негатив», мовні одиниці, значення яких містять негативний оцінний компонент, дискурсивні засоби подання негативної інформації, що актуалізують у свідомості адресата відповідні знання, пов`язані з особистим досвідом і широким соціальним контекстом. Підставою для виділення висловлень, релевантних для цієї лінгвістичної експертизи, є їхні змістові характеристики й комунікативна спрямованість. Інформацію про те, що перший заступник голови КМДА [PERSON] був заарештований у зв`язку із отриманням хабара в 125 тисяч доларів, у оприлюдненому відеоматеріалі у сегменті змісту з 34:30 хвилини. Основним ідентифікатором фізичної особи в текстовому матеріалі є ім`я фізичної особи. Експерт також звернув увагу, що інформацію, яка дає змогу ідентифікувати особу, можуть містити також контекстуальні індикатори (або їх сукупність), зокрема, вказівки на родинні зв`язки, місце проживання, масце роботи, посаду, належність до певного об`єднання громадян (громадської організації, політичної партії, тощо), вказівка на об`єкти, які перебувають або перебували в її власності, на події, пов`язані з життям і діяльністю цієї особи, як от перебування в збройних формуваннях, захворювання, судимість і тому подібні дані. Зв`язками граматики тексту і за змістом висловлення «Так от, крєпкого хозяйственніка в квітні піймали на хабарі. 125 тисяч доларів» пов`язане з лівобічним контекстом, у якому згадується особа [PERSON] , а також посада цієї особи (у висловленні «Заарештували першого заступника»). Виходячи з об`єктивних текстових показників, жодної іншої особи, крім [PERSON] , яка могла б ідентифікуватися із словесним позначенням «крєпкій хозяйственнік», в аналізованому сегменті відеоматеріалу немає. Інформацію про те, що перший заступник голови КМДА [PERSON] був заарештований у зв`язку з отриманням хабара в 125 тисяч доларів, виражено в аналізованому висловленні лексичними й дискурсивними засобами на поверхневому рівні семантичної структури. Основними лексичними носіями зазначеної інформації є дієслова «заарештували» й «піймали» та іменник «хабар». В аналізованому висловленні дієслова «заарештувати» й «піймати» та іменник «хабар» вживаються в їх основних лексичних значеннях. Однак, їх використання в переносних або контекстуально трансформативних значеннях аналізовано висловлення і його прагмасемантичний контекст не містять. Усе зазначене вище дає лінгвістичні підстави констатувати, що відеоматеріал містить інформацію про те, що перший заступник КМДА [PERSON] був заарештований у зв`язку з отриманням хабара в 125 тисяч доларів. У складі аналізованого текстового сегменту інформацію про те, що перший заступник голови КМДА [PERSON] отримав хабара, представлено у двох висловленнях, що пов`язані одне з одним зв`язками граматики тексту і за змістом: «Так от, крєпкого хозяйственніка в квітні піймали на хабарі. 125 тисяч доларів. Його-не-його, нехай розбираються спеціальні служби навчені, але його піймали, його відсторонили.» У першому з висловлень основним лексичним носієм інформації про отримання хабара є вислів «піймали на хабарі», у другому - вислови із займенником його, що неоднозначно вказують на особу [PERSON] : «його піймали, його відсторонили». З урахуванням «правила краю» логічно виділені фрагменти є особливо важливими. Концентроване повторення в тексті близької за змістом інформації (піймали на хабарі, його піймали, його відсторонили) і її логічне акцентування в комунікативно сильній позиції свідчить про те, що змістовний компонент «[PERSON] піймали на хабарі» є комунікативною домінантою повідомлення, а вислів «його-не-його» виконує роль маніпулятивного мовного засобу. Інформацію про те, що перший заступник голови КМДА [PERSON] був заарештований у зв`язку із отриманням хабара в 125 тисяч доларів, в аналізованому висловленні представлено як таку, що має реальний, а не уявний або прогнозований характер. За змістовними й формальними ознаками вона не співвідноситься з суб`єктивними уявленнями мовця про повідомлене. Лексичних, граматичних або дискурсивних маркерів суб`єктивної модальності аналізоване висловлення та його прангмасемантичний контекст не містять. За всіма лінгвістичними параметрами інформація про те, що перший заступник голови КМДА [PERSON] був заарештований у зв`язку з отриманням хабара в 125 тисяч доларів, наведена в аналізованому сегменті відеоматеріалу, відповідає критеріям фактичного твердження. З урахуванням наведеного вище експерт зазначив, що вказаний відеоматеріал містить інформацію, яка може бути принизливою для честі й гідності [PERSON] і завдати шкоди його діловій репутації. За результатами проведеного експертного дослідження експертом сформульовано такі висновки: 1.Відеоматеріал «[INFO] - [PERSON] », оприлюднений в мережі Інтернет за посиланням [INFO] , містить інформацію про те, що перший заступник голови Київської міської державної адміністрації [PERSON] був заарештований у зв`язку з отриманням хабара в 125 тисяч доларів. Зазначену інформацію містить такий сегмент аналізованого відеоматеріалу: [PERSON] : Там так красиво сталося в квітні. Заарештували першого заступника. У нього в кабінеті знайшли хабар. [PERSON]: Як прізвище? [PERSON] : [PERSON] . До речі, ми з ним зустрінемося в суді п`ятого лютого (…) Крєпкій хозяйственнік. Так от, крєпкого хозяйственніка в квітні піймали на хабарі. 125 тисяч доларів. Його-не-його, нехай розбираються спеціальні служби навчені, але його піймали, його відсторонили. 2.Висловлення, зазначене у відповіді на запитання № 1, містить інформацію про те, що перший заступник голови Київської міської державної адміністрації [PERSON] був заарештований у зв`язку із отриманням хабара в 125 тисяч доларів, виражену у формі твердження. 3.Відеоматеріал «[INFO] - [PERSON] », оприлюднений в мережі Інтернет за посиланням [INFO] , містить інформацію, яка може бути принизливою для честі й гідності [PERSON] і завдати шкоди його діловій репутації. Зазначену інформацію, виражену у формі тверджень, містить такий сегмент аналізованого відеоматеріалу: [PERSON] : Там так красиво сталося в квітні. Заарештували першого заступника. У нього в кабінеті знайшли хабар. [PERSON]: Як прізвище? [PERSON] : [PERSON] . До речі, ми з ним зустрінемося в суді п`ятого лютого (…) Крєпкій хозяйственнік. Так от, крєпкого хозяйственніка в квітні піймали на хабарі. 125 тисяч доларів. Його-не-його, нехай розбираються спеціальні служби навчені, але його піймали, його відсторонили. Отже, експерт підсумував, що поширена [PERSON] інформація містить характер фактичних тверджень та може бути принизливою для честі, гідності та ділової репутації позивача і завдавати шкоди його діловій репутації. Таким чином, у висновку експерта йдеться саме про ділову репутацію позивача. Крім того, наведені експертом висновки є суто лінгвістичними, а висловлювання не оцінювались експертом з урахуванням положень цивільного законодавства, яким регулюється захист честі, гідності та ділової репутації, практики Верховного Суду та ЄСПЛ. Відповідно до статті 62 Конституції України, статті 6 Конвенції особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Презумпцію невинуватості необхідно розглядати в загальноправовому і процесуальному значеннях. Як загальноправова вимога вона визначає положення особи в суспільстві. Хоча цей принцип сформульований як кримінальний процесуальний, однак його дія виходить за рамки лише кримінального процесу. Презумпція невинуватості - об`єктивне право положення. Це вимога закону, звернена до всіх громадян, посадових осіб, державних і громадських організацій, до суспільної думки в цілому. Такої позиції дотримується ЄСПЛ, який у своєму рішенні від 10 лютого 1995 року в справі «Аллене де Рібермон проти Франції» підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави. У найзагальнішому вигляді правило презумпції невинуватості означає, що особа може бути визнана винуватою у вчиненні злочину і покарана лише за умови, що її вина буде доведена в передбаченому законом порядку і встановлена обвинувальним вироком суду. Повідомлення особі про підозру, складання слідчим та затвердження прокурором обвинувального акта на стадії досудового розслідування, розгляд справи у підготовчому провадженні не вирішують наперед визнання його винуватим у вчиненні злочину. Лише один орган у державі наділений таким правом - це суд, який є відповідно до Конституції України (стаття 124) носієм судової влади, що здійснює правосуддя в умовах законності, незалежності, гласності та змагальності. ЄСПЛ констатує, що має проводитись вагоме розрізнення між твердженнями про те, що особа лише підозрюється у вчиненні певного злочину, і відвертим визнанням того, що особа його вчинила (рішення в справі «Бемер проти Німеччини» від 03 жовтня 2002 року; рішення в справі «Нештяк проти Словаччини» від 27 лютого 2007 року). Слід принципово розрізняти повідомлення про те, що когось лише підозрюють у вчиненні злочину та чітку заяву, зроблену за відсутності остаточного вироку про те, що особа вчинила злочин. 07 листопада 2017 року ЄСПЛ ухвалив рішення в справі EGILL EINARSSON v. ICELAND, яке набуло статусу остаточного 07 лютого 2018 року, ключові висновки в якій сформульовані в контексті з`ясування того, чим за своєю суттю є звинувачення у вчиненні злочину: оціночним судженням чи твердженням про факт, схиляючись до того, що навіть припустивши теоретичну можливість визначення звинувачення у вчиненні злочину як оціночного судження, воно має мати фактологічну підставу, на кшталт вироку, яким засуджено особу. Також у цьому рішенні ЄСПЛ зазначив, що навіть спірні публічні особи, які викликали гарячі дебати своєю поведінкою та публічними коментарями, не повинні терпіти, коли їх публічно звинувачують у насильницьких злочинних діяннях, якщо такі заяви не підтверджуються фактами. Результат аналізу наведеного свідчить про те, що навіть ті особи, які залучені до політичних баталій, повинні виявляти принаймні мінімальний рівень стриманості та пристойності. Незважаючи на градус критики, вона є допустимою, допоки базується на фактах, а не на безпідставних обвинуваченнях. Отже, у випадку, коли щодо особи публічно висловлено заяву, яка містить пряме або опосередковане звинувачення у вчиненні злочину, що не підтверджено перевіреними фактами, це тягне за собою порушення статті 8 Конвенції. Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 14 лютого 2024 року в справі № 754/6964/21 та від 05 червня 2024 року в справі № 756/14771/21. Верховний Суд у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 484/2781/19-ц зазначив: «Відсутні правові підстави стверджувати, що особа, яка не перебуває в статусі підозрюваного чи в іншому із зазначених вище процесуальних статусів, має відношення до вчинення злочину, який розслідується. Відповідно до положень КПК України здійснюється досудове розслідування злочинів (статті 215, 216, 246, 294 КПК України), а про початок здійснення чи наявність кримінального провадження стосовно конкретної особи можливо стверджувати виключно у випадку наявності підозрюваних у таких провадженнях. Таким чином, посилання на конкретну фізичну особу у контексті її зв`язку зі злочином, кримінальним провадженням чи його розслідуванням можливо лише у випадку, коли особа перебуває у статусі підозрюваного, обвинуваченого або підсудного». У постанові Верховного Суду від 08 травня 2019 року в справі № 761/37180/17 зазначено, що інформація стосовно позивача, поширена на телевізійному каналі «Інтер» у передачі «Подробности», містить фактичні твердження про вчинення позивачем з використанням службових повноважень протиправних дій, які містять склад злочинів. За відсутності вироку суду поширення вказаної інформації порушує презумпцію невинуватості та негативно впливає на немайнові права позивача. У постанові від 22 березня 2021 року в справі № 482/1474/16-ц Верховний Суд зазначив: «…встановивши, що в телепередачі «Говорить Україна», що транслювався в ефірі ТОВ «ТРК «Україна», відносно позивача було поширено твердження про те, що він вчиняє кримінально-карні діяння, а саме: розбещує неповнолітніх дітей, апеляційний суд правильно виснував про задоволення позову щодо визнання недостовірною оспорюваної інформації, такої, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача». У постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року в справі № 757/46387/15-ц вказано, що висловлювання, яке поширене відповідачами, в тому контексті, в якому така інформація була поширена, порушує принцип презумпції невинуватості і є фактичним твердженням про звернення до Інтерполу щодо оголошення позивача у міжнародний розшук, що не знайшло свого підтвердження за наслідками розгляду справи, та врахувавши, що указана інформація не є оціночним судженням, оскільки містить стверджувальні фактичні дані, однак є негативною і такою, що порушує особисті немайнові права позивача і завдає шкоди її честі, гідності та діловій репутації. У постанові від 13 квітня 2020 року в справі № 758/5355/17 Верховний Суд виснував, що за характером висловлювань і вжитих словосполучень поширена інформація є фактичними твердженнями, оскільки містить посилання як на такі, що реально існують, факти вчинення фізичною особою корупційних кримінальних правопорушень, а саме регулярне отримання ним неправомірної вигоди за нездійснення дій щодо перешкоджання злочинній діяльності інших осіб. У постанові від 23 грудня 2020 року в справі № 484/2781/19-ц Верховний Суд зазначив, що оскаржувані твердження зроблені не в рамках кримінального провадження, а упродовж засідання бюро Первомайської міської партійної організації Всеукраїнського об`єднання «Батьківщина». Твердження, зроблені депутатом щодо вчинення злочину іншим депутатом, зокрема, замах на життя голови фракції «Батьківщина», були далекими від обережних. За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно із частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконання, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З аналізу дослідженого відеозапису встановлено, що [PERSON] публічно звинуватив конкретну особу - позивача [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), відповідальність за яке передбачена Кримінальним кодексом України, ця інформація подається як установлений факт, не містить алегорій, сатири, гіпербол тощо, не є припущенням чи критикою діяльності позивача. Так відповідач чітко зазначив, що «…Заарештували першого заступника. У нього в кабінеті знайшли хабар.». Водночас, відповідачем також зроблено чітку вказівку на таку особу: « [PERSON] . До речі, ми з ним зустрінемося в суді п`ятого лютого (…) Крєпкій хозяйственнік. Так от, крєпкого хозяйственніка в квітні піймали на хабарі. 125 тисяч доларів». Таким чином, у своїх висловлюваннях [PERSON] допустив поширення конкретних фактів, які складають об`єктивну сторону злочину. Додатково зазначена ним інформація спрямовувалась на виокремлення та конкретизацію такої особи, усунення будь-яких сумнівів у спостерігача. Водночас, поширена [PERSON] інформація спонукає слухачів/глядачів такого відеозапису зробити висновок, що [PERSON] вчинив такий злочин, та його вина є безсумнівною. І саме у зв`язку із такими обставинами його заарештовано та відсторонено від виконання своїх посадових обов`язків. При цьому, суд враховує, що заявлену відповідачем інформацію можна перевірити на достовірність, тому вона не може вважатися оціночними судженнями. З матеріалів справи також встановлено, що на час опублікування вказаного відеозапису позивач [PERSON] не перебував у статусі підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, пов`язаного із отриманням неправомірної вигоди («хабара»), не був обвинуваченим у вчиненні такого злочину, визнаний винним у вчиненні будь-якого злочину не був. Про вказане свідчить копія листа Служби безпеки України від 05 березня 2021 року № 51/12-1607, у якому підтверджено, що про підозру [PERSON] у вчиненні будь-якого злочину не повідомлялось, права та інтереси останнього у будь-який передбачений законом спосіб під час досудового розслідування не обмежуються, він не є стороною або учасником кримінального провадження № 42019000000002294 від 30 жовтня 2019 року в розумінні норм діючого КПК України. Також цей факт не заперечувався і відповідачем. Отже, відповідач був достеменно обізнаний про те, що позивач не був стороною кримінального провадження (підозрюваним, обвинувачуваним), отже інформація, поширена відповідачем, була спрямована на приниження честі, гідності та ділової репутації позивача [PERSON] . Відповідач не заперечував про обізнаність про оприлюднення позивачем цього листа до моменту опублікування в мережі Інтернет на веб-сайті відеохостингу «YouTube» на YouTube-каналі « [INFO] » відеозапису під назвою: «[INFO] ». Враховуючи наведене, відповідач, будучи обізнаний про те, що [PERSON] не перебуває у статусі підозрюваного, поширив інформацію про останнього у контексті його зв`язку зі злочином, вказав на навність причинно-наслідкових зв`язків між таким злочином та відстороненням його від виконання посадових обов`язків, сприяв виникненню суспільного осуду таких дій, чим порушив особисте немайнове право позивача. За таких обставин суд дійшов до висновку, що відповідач [PERSON] публічно звинуватив конкретну особу - позивача [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), відповідальність за яке передбачена Кримінальним кодексом України, ця інформація подається як установлений факт, не містить алегорій, сатири, гіпербол тощо, не є припущенням чи критикою діяльності позивача, її можна перевірити на достовірність, така інформаціє є недостовірною та подана у формі фактичного твердження, а тому підлягає спростуванню відповідачем. Також, надаючи оцінку висловлюванням відповідача у їх взаємозв`язку між собою, суд враховує, що таке висловлювання є цілісним, його елементи (окремі речення) спрямовані на конкретизацію попередніх та засилення їх змісту, виокремлення конкретної особи та вказівку на неї. Тому визнання недостовірними лише окремих речень такого висловлювання спричинить викривлення самого змісту висловлювання. З огляду на викладене суд приходить до висновку про правомірність вимог позивача [PERSON] щодо визнання недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права [PERSON] інформації, яка поширена [PERSON] у відеозаписі під назвою: «[INFO] - [PERSON] », опублікованого [INFO] на YouTube-каналі «[INFO]», а саме: «Там так красиво сталося в квітні. Заарештували першого заступника. У нього в кабінеті знайшли хабар. (…) [PERSON] . До речі, ми з ним зустрінемося в суді п`ятого лютого. (…) Крєпкій хозяйственнік. Так от, крєпкого хозяйственніка в квітні піймали на хабарі. 125 тисяч доларів. Його-не-його, нехай розбираються спеціальні служби навчені, але його піймали, його відсторонили», та зобов`язання [PERSON] не пізніше п`яти днів з дня набрання рішенням законної сили спростувати недостовірну інформацію шляхом розміщення у соціальній мережі Facebook (веб-сайт [INFO] в профілі користувача « [PERSON] ( [PERSON] )» ( [PERSON] публікації спростування з обраною аудиторією, якій вона має бути доступна для перегляду, з налаштуванням конфіденційності - «Доступно всім», під заголовком - «Спростування недостовірної інформації стосовно [PERSON] » та з викладенням вступної та резолютивної частин рішення суду у даній справі, без власного коментування відповідачем ухваленого рішення та без можливості коментувати таку публікацію іншими особами. Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Витрати позивача на оплату судового збору підтверджено квитанцією від 12 вересня 2024 року № 9354-2434-8716-7668 про сплату судового збору у сумі 2 422,40 грн. Згідно із частиною третьою статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу позивачем заявлено не було, попереднього розрахунку не надано. На підтвердження здійснення інших витрат, пов`язаних із розглядом справи позивачем надано: 1) рахунок на оплату від 06 лютого 2024 року № 1-3422 на суму 5 400,00 грн та копію квитанції до платіжної інструкції від 28 лютого 2024 року № 9334-5356-6326-0885 про сплату згідно рахунку від 06 лютого 2024 року № 1-3422 на суму 5 400,00 грн; 2) копію договору від 15 березня 2024 року про виконання робіт, укладеного між ДП «Українське бюро лінгвістичних експертиз НАН України» та [PERSON] , копію акту виконаних робіт від 24 березня 2024 року щодо проведення лінгвістичної експертизи і надання висновку експерта на загальну суму 24 000,00 грн, копію квитанції до платіжної інструкції від 21 березня 2024 року № 9336-7365-7193-8802 на суму 24 000,00 грн про оплату за послуги по [PERSON] , рахунок від 18 березня 2024 року № 1803/24; 3) копію рахунку на оплату від 12 липня 2024 року № 2-3358 на суму 2 100,00 грн, копію квитанції до платіжної інструкції від 12 вересня 2024 року № 9354-2438-2579-8114 на суму 2 100,00 грн про сплату згідно договору про надання послуг від 17 серпня 2023 року № 160/2023 та рахунку від 12 липня 2024 року № 2-3358 щодо [PERSON] . Частиною третьою статті 141 ЦПК України встановлено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно із статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. Таким чином, у зв`язку із задоволенням позову, з [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню витрати на оплату судового збору у сумі 2 422,40 грн, оплата за виконаний експертом ДП «Українське бюро лінгвістичних експертиз НАН України» висновок від 24 квітня 2024 року № 056/78 у розмірі 24 000,00 грн, оплата за виконання Центром компетенції УЦПНА Звіту за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінок у мережі Інтернет від 29 лютого 2024 року № 67/2024-ЗВ у розмірі 5 400,00 грн та оплата за виконання Центром компетенції УЦПНА довідки від 16 вересня 2024 року № 177/2024-Д у розмірі 2 100,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved