Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-25 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути у солідарному порядку з відповідачів суму штрафних санкцій за користування грошовими коштами за кредитним договором, у якому позивач є правонаступником первісного кредитора. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що у повному об`ємі кошти з боржників на даний час стягнуті не були, а відповідачі рішення суду добровільно не виконують. Зважаючи на те, що у 2009 році боржниками було частково виконано рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2008 року та заборгованість становить 1 099 967,63 грн, позивач вважає за необхідне звернутись до суду з позовними вимогами до відповідачів про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, розраховуючи їх саме із цієї суми. Відповідачі не скористалися своїм правом на подання відзивів. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 11 жовтня 2024 року вказана позовна заява надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано 15 жовтня 2024 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 15 жовтня 2024 року, 31 жовтня 2024 року судом отримано відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру з інформацією про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача фізичної особи /а. с. 41, 43/. 04 листопада 2024 року ухвалою судді у справі відкрито провадження, для розгляду у загальному позовному провадженні /а. с. 44-45/. 05 грудня 2024 року представник позивача подав через Електронний суд заяву про проведення судового засідання у відсутність представника позивача, позов підтримує, не заперечує проти постановлення заочного рішення /а. с. 51-52/. 18 грудня 2024 року ухвалою суду закрито підготовче провадження і призначено до розгляду по суті /а. с. 54/. У судове засідання представник позивача не з`явився, враховуючи завчасно подану заяву про проведення засідання у відсутність представника. Відповідачі у судове засідання, про час, дату і місце призначення якого повідомлялися належним чином за останньою відомою адресою проживання, не з`явилися, заяви по суті або з процесуальних питань до суду від них не надходили. Відповідно до статті 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідачі, належним чином повідомлялися про дату, час і місце судового засідання за місцем свого останнього відомого зареєстрованого / задекларованого місця проживання, не з`явилися у судове засідання, про причини неявки не повідомили, не подали відзиви і позивач не висловлював заперечень проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 24 жовтня 2008 року рішенням Печерського районного суду м. Києва, у справі № 2-2239/08, позовні вимоги ВАТ «Український професійний банк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено: присуджено стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] заборгованість у розмірі 2 060 849, 39 грн, судовий збір у сумі 1 730, 00 грн. Правовідносини, що були предметом судового розгляду, витікали з кредитного договору № 752 від 15 жовтня 2007 року. 18 червня 2019 року проведено електронний аукціон № UA-EA-2019-06-07-000028-b за лотом № GL1N72840 за кредитним портфелем, що складається з прав вимоги та інших майнових прав та 30 беззаставними, 1 забезпеченим основними засобами, 14 забезпеченими транспортними засобами кредитними договорами та дебіторська заборгованість (827 позицій) згідно з Додатком. Переможцем визнано [PERSON] 09 липня 2019 року ПАТ «Український професійний банк» та [PERSON] укладено Договір № 63 про відступлення прав вимоги, за змістом пункту 2.1 якого Банк відступає шляхом продажу Новому кредитору належні Банку, а Новий кредитор набуває у обсязі та на умовах, визначених цим Договором, права вимоги Банку до позичальників та поручителів, зазначених у Додатку № 1-1 та Додатку № 1-2, включаючи права вимоги до правонаступників Боржників, спадкоємців Боржників, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки Боржників або які зобов`язані виконати обов`язки Боржників, за кредитними договорами, договорами поруки, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у Додатку № 1-1 та Додатку № 1-2 до цього Договору. Новий кредитор сплачує Банку за права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим Договором. За змістом пункту 36 Додатку № 1-1 до Договору № 63 про відступлення права вимоги від 09.07.2019 року до [PERSON] перейшло право вимоги, серед іншого, до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за кредитним договором № 752 від 15 жовтня 2007 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29 листопада 2019 року у справі №757/41043/19-ц замінено сторону виконавчого провадження з Відкритого акціонерного товариства «Український професійний банк» на [PERSON] у справі №2-2239/08 за позовом ВАТ «Український професійний банк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. Дана ухвала залишена без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року. Враховуючи все вищенаведене, [PERSON] є правонаступником ПАТ «Український професійний банк» у правовідносинах, що були предметом розгляду у справі № 2-2239/08 за позовною заявою ВАТ «Український професійний банк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 752 від 15 жовтня 2007 року. Як вбачається з тексту постанови Київського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року у справі №757/41043/19-ц залишок боргу за виконавчим документом стосовно боржника [PERSON] станом на 28 жовтня 2009 року становить розмір 1 099 967, 63 грн. У 2013 році ПАТ «Український професійний банк» отримало дублікати виконавчих документів про стягнення заборгованості з [PERSON] , [PERSON] та звернулось до органів державної виконавчої служби із заявами про їх примусове виконання. Однак, у зв`язку з тим, що попереднім кредитором не було повідомлено державну виконавчу службу про часткове погашення заборгованості боржниками, виконавчі провадження були відкриті на суму 2 062 579, 39 грн. Відповідно до даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень, на виконанні Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві, перебувало виконавче провадження № [NUMBER] відносно [PERSON] , стягувачем за яким є ВАТ «Український професійний банк». Окрім того встановлено, що у тому ж Печерському відділі державної виконавчої служби у місті Києві перебувало виконавче провадження [NUMBER] відносно [PERSON] , стягувачем за яким є ВАТ «Український професійний банк». З метою встановлення факту стягнення з відповідачів грошових коштів за кредитним договором, адвокатом Шевцовим А. В., було подано адвокатський запит до Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). З відповіді № 115607 від 24 листопада 2023 року вбачається, що станом на дати повернення виконавчих документів стягувачу борг, виконавчий збір та витрати виконавчого провадження [PERSON] та [PERSON] - не сплачені. Залишок нестягнутого боргу станом на момент повернення виконавчого документа стягувачу складає 2 062 579,39 грн. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Відповідно до частини другої ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. При цьому, виходячи з аналізу вимог ст. ст. 524, 533-535 та 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов`язання зі сплати коштів. Таким чином, грошовим зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У частині третій ст. 510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Отже, грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, тобто це зобов`язання боржника заплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених цивільним законодавством України. Згідно з частиною першою ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому боржник зобов`язаний вчинити на користь кредитора певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникає з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до частини першої ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною п`ятою вищезазначеної статті визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Таким чином, на підставі вищенаведених судових рішень, які набрали законної сили та підтверджують обов`язок [PERSON] і [PERSON] сплатити грошові суми на користь [PERSON] , у відповідачів виникло грошове зобов`язання, а тому у даному випадку повинні застосовуватися, в тому числі й положення ст. 625 ЦК України, оскільки вони в примусовому порядку обов`язок зі сплати грошової суми, покладений на них у судовому порядку, не виконали. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено частиною другою ст. 77 ЦПК України. Згідно з частиною першою ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved