Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-25 00:00:00

Позивач, [PERSON] , через представника адвоката Карапетяна Акопа\~Рубеновича, звернувся до суду із позовом до [PERSON] , в якому просив стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості у розмірі 20000,00 доларів США, а також покласти на відповідача усі судові витрати. В обґрунтування позову зазначає, що між позивачем та відповідачем укладено Договір позики, шляхом написання відповідачем розписки наступного змісту (мовою оригиналу): "Я, [PERSON] прописана [ADDRESS] , паспорт [NUMBER] выдан Орджоникедзевським РВХМУУМВС Украины в Харьковской области 13 декабря 1996 года беру в долг у [PERSON] , паспорт [NUMBER] выдан Коминтерновским РВГУМВСУ в Харьковской области прописка [ADDRESS] сумму 20.000дол.США (двадцать тысяч долларов США) обязуюсь вернуть всю суму в срок до 21.09.2021г." Позивач вказує, що приводом для надання позики стали усні прохання відповідача, з якою у позивача були гарні, дружні стосунки. Відповідно до умов позики, остаточний розрахунок щодо повернення суми заборгованості мав бути здійснений не пізніше 21.09.2021 року. Проте, на момент звернення до суду відповідач кошти не сплатила. Вказує, що позивач декілька разів намагався у телефонному режимі поспілкуватися з відповідачем, проте всі дії направленні на досудове вирішення цієї ситуації та отримання позивачем своїх коштів - закінчилися нічим. Оскільки повернення суми позики за розпискою, у строк до 21.09.2021р. не здійснено, і вказані грошові зобов`язання залишаються невиконаними станом на поточний момент, відповідач у розумінні ст. 612 ЦК України є таким, що прострочив виконання грошових зобов`язань перед позивачем. В зв`язку з чим, позивач звернувся із даним позовом про стягнення суми заборгованості у судовому порядку. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26.09.2024 прийнято справу до провадження за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Надано відповідачу строк для надання відзиву на позов. Роз`яснено, що у строк для подання відзиву відповідач має право пред`явити зустрічний позов. 15.10.2024 року до суду від [PERSON] в особі представника адвоката Зарицької Катерини Юріївни надійшов письмовий відзив на позову заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на відсутність правових підстав для стягнення грошових коштів з відповідачки. Обґрунтовуючи відзив, відповідач вказує, що жодних грошових коштів саме від позивача, відповідачка не отримувала, з позивачем (як суб`єктом правовідносин) договору позики не укладала, а тому відсутній сам факт існування істотних умов договору позики отримання грошових коштів. А тому вважає, що позивач спирається на договір, який не мас ознак реальності правовідносин позики. Також вказує, що посилання в позові на те, що приводом для надання позики стали усні прохання відповідача, з якою були гарні, дружні стосунки, не відповідає фактичним обставинам, оскільки відповідачка з позивачем не має навіть приятельських (тим паче дружніх) відносин. Зазначає, що з огляду на юридичну природу договору позики, слід наголошувати на тому, що обов`язковими умовами за наведеним договором є умови отримання позичальником грошових коштів в борг. Натомість, із розписки не вбачається моменту передачі предмету позики, порядку повернення грошових коштів, оплатності/безоплатності угоди, відсутня дата написання тексту розписки (відсутня дата складання розписки) та місце складання розписки. Відсутність вищенаведених умов договору, на думку відповідача, не надають правових підстав для твердження про укладеність та реальність договірних правовідносин. А тому, з огляду на відсутність у розписці відповідних умов договору, відповідач наголошує, що такий зміст розписки не підтверджує наявність боргового зобов`язання. А тому, оскільки відповідач грошові кошти не отримувала, а зміст поданої позивачем розписки не може бути підтвердженням укладання між сторонами договору позики та його умов, то, відповідно, жодні обов`язки за цією розпискою у відповідача перед позивачем не виникають. В зв`язку з чим, оскільки позивачем не доведено, що між сторонами виникли правовідносини на підставі договору позики, зокрема, що відповідач отримав грошові кошти в якості позики та взяв на себе зобов`язання щодо їх повернення, то вважає позов необґрунтованим та просить відмовити у його задоволенні. Разом з відзивом представником відповідача також було заявлено клопотання про визнання обов`язкової явки позивача для дачі пояснень, надання оригіналу розписки, а також письмове опитування позивача. 21.10.2024 року до суду від представника позивача адвоката Карапетяна А.Р. надійшла письмова відповідь на відзив, в якому посилаючись на необгрунтованість викладених у відзиві доводів, просив задовольнити позов у повному обсязі. Також 21.10.2024 року до суду засобами електронного зв`язку надійшла заява позивача (відповіді на поставлені відповідачем питання). 24.10.2024 року через канцелярію суду представником [PERSON] адвокатом Зарицькою К.Ю. подано зустрічну позовну заяву до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору позики недійсним, в якій просила визнати недійсним договір позики між [PERSON] та [PERSON] на суму у розмірі 20000,00 доларів США недійсним. Ухвалою суду від 28.10.2024 року зустрічну позовну заяву повернуто заявнику. Ухвалою суду від 19.11.2024 року задоволено клопотання представника відповідача Зарицької К.Ю. про відкладення розгляду справи; продовжено строк проведення підготовчого провадження по цивільній справі на тридцять\~днів. Ухвалою суду від 19.12.2024 року задоволено клопотання представника відповідача- адвоката Зарицької К.Ю. та визнано обов`язковою явку в судове засідання позивача [PERSON] , роз`яснивши йому можливість приймати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, шляхом звернення до суду із відповідним клопотанням; витребувано у [PERSON] оригінал розписки за договором позики, роз`яснивши йому можливість надати вказаний доказ будь-яким зручним способом, у тч. через представника; закрито підготовче провадження по цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 27.01.2025 року до суду від представника [PERSON] адвоката Зарицької К.Ю. надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням по справі №641/16/25. 05.02.2025 року представником позивача адвокатом Карапетяном А.Р. подано письмові заперечення на заяву про зупинення провадження у справі, в яких просить відмовити у задоволенні клопотання про зупинення провадження по справі. Ухвалою суду від 05.02.2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника [PERSON] адвоката Зарицької К.Ю. про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням по справі №641/16/25. Представники сторін у судове засідання призначене на 26.02.2025 року не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися. Представник позивача адвокат Карапетян А.Р. надав клопотання, в якому просив провести судові дебати без його участі, позов просив задовольнити. Представник відповідача - адвокат Зарицька К.Ю. надала заяву, в якій також просила провести судові дебати за її відсутності та відсутності відповідача. В позові просила відмовити, посилаючись на не підтвердження позивачем права вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання у зв`язку з тим, що у розписці (що надана позивачем в підтвердження боргових зобов`язань) відсутній обов`язковий реквізит дата укладення; розписка була написана відповідачем без отримання грошових коштів. У зв`язку з неявкою в судове засідання призначене на 26.02.2025 року всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідність до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з частиною другою статті 640 ЦК України, якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)). У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18)). Тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). З урахуванням принципу тлумачення\~favor contractus\~(тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.12.2022 у справі № 753/8945/19 (провадження №61-8829сво21). За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей (див., зокрема постанову Верховного Суду України від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16). Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 квітня 2018 року в справі № 667/933/14-ц (провадження № 61-472св18)). Тлумачення абзацу 1 частини першої статті 1046, абзацу 1 частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац 1 частини першої статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац 1 частини першої статті 1049 ЦК України) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року в справі № 753/2362/17 (провадження № 61-36266св18)). Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя статті 1049 ЦК України). У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року в справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18)). У постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16 зроблено висновок, що «договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі №464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки». В постанові Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц зазначено, що\~ЦК України\~не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. Схожі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 08 квітня 2021 року у справі №500/1755/17, провадження № 61-1899св20. Наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваної суми, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 листопада 2020 року в справі № 154/3443/18. Згідно долученої позивачем до позову копії розписки, оригінал якої було оглянуто у судовому засіданні 05.02.2025 року, вона містить наступну інформацію (мовою оригіналу): "Я, [PERSON] прописана [ADDRESS] , паспорт [NUMBER] выдан Орджоникедзевським РВХМУУМВС Украины в Харьк. обл. 13 декабря 1996 года беру в долг у [PERSON] , паспорт [NUMBER] выдан Коминтерновским РВГУМВСУ в Харьковск. обл. прописка [ADDRESS] сумму 20.000дол.США (двадцать тысяч долларов США) обязуюсь вернуть всю суму в срок до 21.09.2021г." Тобто, наданий для огляду оригінал розписки за своєю природою є підтвердженням укладання договору позики та отримання відповідачем від позивача грошових коштів у сумі 20000 доларів США, які вона зобов`язувалась повернути позивачу до 21.09.2021 року. При цьому, оригінал розписки на час подання вказаного позову знаходився у позивача. Суд зауважує, що заперечень щодо самого факту написання вказаної розписки та її підписання відповідачем під час розгляду справи не вказувалось. Із заявами про призначення почеркознавчої експертизи розписки відповідач під час розгляду справи не зверталася. А тому, оскільки у розписці зазначені сторони зобов`язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передається, дата повернення коштів та особистий підпис позичальника, то між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики, що свідчать про його укладення відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України. З приводу посилання відповідача щодо відсутності дати складання розписки, то представником позивача було вказано, що розписка складена власноруч відповідачем 21 вересня 2020 року, строком виконання на один рік до 21 вересня 2021 року. Оскільки позивач не є фахівцем у галузі права, та в момент отримання розписки не звернув уваги на відсутності дати складання, концентруючи свою увагу на наявності дати повернення. При цьому, у наданій суду заяві від 21.10.2024 року позивач надав письмові відповіді на поставлені представником відповідача питання. Так, на запитання у який спосіб були передані у розпорядження грошові кошти за розпискою повідомив, що «Грошові кошти у розмірі 20 000,00 дол.США були передані Позивачем Відповідача у БОРГ у готівковій формі!». На запитання коли та де відбулась передача грошових коштів за розпискою вказав, що «Передача грошових коштів у розмірі 20 000,00дол.США відбувалось 21 вересня 2020 року за адресою [ADDRESS] на території швейного цеху, який, наскільки я пам?ятаю орендувала Відповідач». На запитання для яких потреб необхідні грошові кошти для позичальника за розпискою, повідомив, що «Зі слів позичальника для особистих потреб». На питання коли (якою датою) складалася розписка, повідомив, що «Розписка складена 21.09.2020 року строком на один рік до 21.09.2021 року». На запитання чому розписка не має такого реквізиту, як дата написання/укладання, повідомив, шо «Розписка складалася Відповідачем. Саме вона не поставила дату складання». Вказані обставини позивач також особисто повідомив у судовому засіданні 05.02.2025 року, відповідаючи на питання представника відповідача. Відповідач же не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження недійсності чи факту не укладання договору позики. Розписка не містить посилань на будь-які інші правовідносини між сторонами. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі\~76,\~77 ЦПК України). Відповідно до\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. Відповідно до ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. Суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою ухвалює власне рішення. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18. Оскільки доказів виконання відповідачем грошового зобов`язання до суду не надано, борг позивачу не повернуто, позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором позики є обґрунтованими. Відповідачем не було надано доказів на спростування розміру боргу за договором позики, заявленого позивачем. При цьому, оскільки відповідач не спростував складання нею розписки та отримання в борг обумовленої в розписці суми позики, що є його процесуальним обов`язком, суд відхиляє доводи відповідача, що розписка написана відповідачем без отримання грошових коштів. Згідно зі ст. 625 ЦК України,\~\~боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст.ст. 2, 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (допустимість доказів). Згідно з пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вказане положення кореспондується також у частині 6 статті 81 ЦПК України. Відповідно до вимог закону щодо допустимості доказів (ч. 2 ст. 78 ЦПК України) обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Наявність у позивача, як позикодавця, боргового документа - розписки, свідчить про невиконання відповідачем, як позичальником, ним взятих на себе зобов`язань. Аналогічний правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду № 143/280/17 від 18.07.2018 р. Тобто, підписання боргової розписки відповідачем, за умови відсутності належних та допустимих доказів на спростування цього факту, свідчить про укладення сторонами договору позики на зазначених у ньому умовах, а також засвідчує отримання боржником від кредитора обумовленої цим договором суми грошових коштів. Враховуючи те, що стороною позивача доведено факт укладення договору позики з відповідачем, що підтверджується борговою розпискою, написаною та підписаною [PERSON] , оригінал якої було оглянуто у судовому засіданні 05.02.2025 року, а відповідач не повернув позивачу отримані в борг грошові кошти в сумі 20000,00 доларів США в обумовлений розпискою строк (до 21.09.2021 року), то суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача вказаної суми заборгованості. Враховуючи зазначене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про задоволення вимог. Відповідач не надав суду жодних доказів на спростування заявлених позовних вимог. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Матеріалами справи підтверджено, що звертаючись до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 6631 грн. 20 коп. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи задоволення позовних вимог, на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 6631 грн. 20 коп.

Outcome: approved