Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-02 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, поданим представником [PERSON] , до відповідача фізичної особи-підприємця [PERSON] , в якому просить договір, укладений між сторонами 23 листопада 2023 року на розробку дизайн-проекту та виконання ремонтних робіт, розірвати, стягнути сплачені грошові кошти за укладеним договором у розмірі 154 528,00 грн., неустойку за неналежне виконання зобов`язань у розмірі 283 388,58 грн., а також понесені судові витрати. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що є власником квартири [ADDRESS] . 23 листопада 2023 року між ним та фізичною-особою підприємцем [PERSON] укладено усний договір, відповідно до умов якого останній взяв на себе зобов`язання розробити дизайн-проект інтер`єру приміщення загальною площею 73,57 кв.м, що за адресою: [ADDRESS] , та за затвердженим дизайн-проектом виконати ремонтні роботи. В межах домовленостей, сторони погодили наступне: загальна вартість робіт щодо розробки дизайн-проекту становить 51 150,00 грн., оплата проводиться частково, після погодження позивачем кожного етапу робіт, позивач зобов`язаний сплатити аванс у розмірі 13 445,00 грн.; відповідач приступає до виконання робіт з розробки дизайн-проекту з моменту сплати авансу, строк виконання робіт - 30 календарних днів, а саме до 23.12.2023; загальна вартість ремонтних робіт становить 887 619,00 грн., оплата проводиться частково, після погодження позивачем кожного етапу робіт, позивач зобов`язаний сплатити аванс у розмірі 141 083,00 грн.; відповідач приступає до виконання робіт з моменту сплати авансу, строк виконання робіт - 120 календарних днів, а саме до 23.03.2024. 28.11.2023 [PERSON] сплатив на користь ФОП [PERSON] грошові кошти у розмірі 13 445,00 грн. як аванс для виконання робіт з розробки дизайн-проекту, а також 50 000,00 грн. як частина авансу для виконання ремонтних робіт. В подальшому, 11.12.2023 позивачем на користь відповідача сплачено грошові кошти у розмірі 60 000,00 грн., 13.12.2023 - у розмірі 31 083,00 грн. Таким чином, позивач виконав взяті на себе зобов`язання для початку виконання відповідачем робіт. Водночас, відповідач, після спливу строку на виконання робіт, дизайн-проекту не розробив, будь-які ремонтні роботи останнім не проведено, тобто взятих на себе зобов`язань за укладеним договором не виконав, а також відмовився повертати позивачу отримані кошти. У зв`язку із чим, позивач вважає, що укладений між ними договір є розірваним, відтак з ФОП [PERSON] на його користь необхідно стягнути сплачений аванс у розмірі 154 528,00 грн. Крім того, зважаючи на те, що відповідач допустив виконання взятих на себе зобов`язань, вважає, що з нього підлягає стягненню неустойка за неналежне виконання зобов`язань у розмірі 283 388,58 грн. 17.05.2024 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, поданий представником відповідача, [PERSON] , відповідно до якого просить відмовити у позові в повному обсязі. Заперечення обґрунтовує тим, що під час письмового укладення договору між сторонами виник спір щодо оформлення замовлення на виконання дизайн-проекту. Під час відвідування його офісу, сторони усно домовились про майбутнє виготовлення дизайн-проекту та проведення ремонтних робіт, після чого в той ж день позивач здійснив перерахування коштів відповідачу. В подальшому, сторони погодили, що за результатами виконання замірів квартири, здійснено спеціалістами під час виїзду на такий об`єкт, буде здійснено розрахунок робіт, укладено договір та погоджено строки його виконання. При цьому, відповідач зазначає, що досі сторонами не здійснено та не погоджено замірювання, не підписано жодних договорів, не погоджено їх умов. Крім того, стверджує, що вимоги про повернення коштів від позивача не отримував. Таким чином, відповідач вважає, що за відсутності договірних відносин між сторонами, у відповідача не виник обов`язок щодо повернення грошових коштів у заявленому позивачем розмірі. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26.02.2024 матеріали справи передано на розгляд до Сихівського районного суду м. Львова за підсудністю. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.04.2024 матеріали справи передано на розгляд судді Сабарі Л.В. Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 05.04.2024 позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 26.04.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Представник позивача Ліфлянчик С.І. в судовому засіданні позов підтримав з підстав, що в такому викладені, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Стверджував, що сторони уклали усний договір, котрим передбачили усі істотні умови, котрі відповідачем не виконано. На доведення обставин наявності договірних відносин посилався на докази, долучені відповідачем у справі. Крім того, позивачем сплачено на рахунок відповідача грошові кошти, як аванс за виконання робіт. Вважає, що аванс має бути повернутим та з відповідача слід стягнути збитки, спричинені невиконанням договірного зобов`язання. З приводу фотознімків, долучених до позовної заяви, пояснив, що це стан квартири на момент подачі позову, хоча згідно з домовленостями квартира на цей час мала б бути з ремонтом. При цьому, не навів жодних даних, щодо деталей ремонту, які дії мав вчинити відповідач, зазначив, що ремонт мав виконуватися згідно з дизайн-проектом, який позивачем не затверджувався. Вважає, що права позивача порушені відповідачем, а тому має право на захист таких на підставі Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідач [PERSON] , його представник [PERSON] щодо задоволення позову заперечили, підтримали доводи, викладені у відзиві на позовну заяву, та просили суд відмовити у позові повністю. Відповідач пояснив, що дійсно до нього звернувся позивач з приводу розробки дизайн-проекту та проведення ремонту у квартирі та гаражі. Не заперечує, що отримав від позивача певні суми грошових коштів, котрі вважає гарантійним забезпеченням, на підтвердження того, що позивач виконуватиме узгоджені зобов`язання. Ствердив, що між ними погоджено укладення письмових договорів, зокрема на розробку проекту та виконання ремонтних робіт, котрі він склав, підписав та новою поштою скерував позивачу за адресою узгодженою з ним. Однак позивач договорів не підписав, причини йому відомі. Крім того, доступу до квартири не мав, був на ній тричі разом із дизайнером та робітниками, котрих він забезпечив для виконання робіт в присутності позивача. Вважає, що так як позивач безпричинно не виконав узгоджені дії, не підписав договори, не погоджував проект дизайну, що позбавило його реальної можливості робити будь-що. Хоча, зазначив, що до виконання певних робіт приступив до укладення договору, найняв дизайнера, знайшов робітників, розробляв проект, вибирав плитку, розробляв проектування вентиляції, тощо, а тому, так як позивач безпричинно відмовився від його послуг, а ним понесено певні витрати, вважає, що відсутні підстави для стягнення з нього грошових коштів. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, таким чином з`ясувавши дійсні обставини справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, права споживачів, а також механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів визначені Законом України «Про захист прав споживачів». За змістом ст. 1 Законом України «Про захист прав споживачів» споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника, а договір - це усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном, розрахунковим документом, передбаченим Законом України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», або іншими документами. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на захист своїх прав державою. Споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим (ч. 1 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів»). Частиною 2 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, якщо під час виконання робіт (надання послуг) стане очевидним, що їх не буде виконано з вини виконавця згідно з умовами договору, споживач має право призначити виконавцю відповідний строк для усунення недоліків, а в разі невиконання цієї вимоги у визначений строк - розірвати договір і вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення недоліків третій особі за рахунок виконавця. За наявності у роботі (послузі) істотних недоліків споживач має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків (ч. 4 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів»). Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). За змістом статей 205, 639 ЦК України правочини можуть вчинятись у будь-якій формі (усна, письмова). Сторони мають право обирати форму правочину, якщо вимоги щодо форми правочину не встановлені законом. Статтею 208 ЦК України визначено, що у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність (ч. 1 ст. 206 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За змістом ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. Положеннями ст. 901 ЦК України встановлено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання. Відповідно до загальних положень про зобов`язання, визначених, зокрема, у ст. ст. 509, 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникає, зокрема, з договорів та інших правочинів, має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості й виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. ст. 527, 530-532 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ч. 1 ст. 610 ЦК України). Статтею 611 ЦК України передбачено правові наслідки порушення зобов`язання Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 89 ЦПК України). При дослідженні доказів, судом встановлено наступне. Як вбачається з копії квитанції АТ «ПУМБ» №182577312, 28.11.2023 [PERSON] здійснив переказ грошових коштів у розмірі 13 445,00 грн. на рахунок [PERSON] . Призначення платежу - рахунок на оплату авансу 1-1 від 23.11.2023 (а. с. 8). 28.11.2023 [PERSON] переказав Якимчуку Є.В. грошові кошти у розмірі 50 000,00 грн., що стверджується копією квитанції АТ «ПУМБ» №182579142. Призначення платежу - рахунок на оплату авансу від 23.11.2023 (а. с. 9). 11.12.2023 [PERSON] переказав грошові кошти у розмірі 60 000,00 грн. [PERSON] у зв`язку із рахунком на оплату авансу 1-1 від 23.11.2023 (а. с. 10). Відповідно до квитанції АТ «ПУМБ» №184069538 від 13.12.2023, [PERSON] здійснено переказ коштів на рахунок [PERSON] у розмірі 31 083,00 грн., призначення платежу - рахунок на оплату авансу 1-1 від 23.11.2023 (а. с. 11). Як вбачається зі скріншотів із мобільного застосунку, такі містять листування між [PERSON] та [PERSON] щодо фактичних обставин отримання та надання послуг щодо дизайн-проекту та ремонтних робіт (а. с. 118-186). При з`ясуванні фактичних обставин справи судом встановлено, що позивач [PERSON] звернувся до відповідача [PERSON] з метою отримання послуги з розробки дизайн-проекту та виконання ремонтних робіт та між ними погоджено необхідність укладення письмових договорів із закріпленими істотними умовами. Однак, з метою своєчасності виконання певних робіт, сторони домовилися про можливість вчинення конкретних дій відповідачем за умови здійснення позивачем авансових платежів. На виконання вказаних домовленостей, позивачем передано відповідачу грошові кошти в узгодженій сумі, а останній вчиняв дії з приводу розробки проектів вентиляції, підбору матеріалу, здійснення замірів. На даний час договори не укладені з причин не підписання таких позивачем, котрий вважає, що відповідач порушив його, як споживача послуг, права, оскільки не виконав зобов`язання у строки передбаченого усним договором, у зв`язку із чим, має право на розірвання договору та відшкодування збитків. Аналізуючи отримані в судовому засіданні пояснення сторін, суд встановив, що між сторонами виник спір у сфері договірних відносин та з приводу застосування наслідків, пов`язаних із розірванням договору. Виходячи із змісту позовних вимог, позивач вважає, що його право буде відновлено внаслідок повернення авансу та відшкодування шкоди пов`язаної із невиконанням зобов`язання, встановленого усним договором. При цьому, за основу суд бере встановлені фактичні обставини, що письмовий договір між сторонами укладено не було, а позивачем передано відповідну суму, котру останній вважає авансом, а відповідач - завдатком. З огляду на це та з метою належної оцінки доводів сторін, суду слід встановити дійсну правову природу відносин, що виникли між сторонами Як встановлено вище, суб`єкти цивільних відносин вправі укладати договори у формі, що не суперечить вимогами встановлених норм. Доводячи позовні вимоги, позивач стверджував, що між ним та відповідачем було укладено усний договір про надання послуг та виконання робіт. Такі твердження позивача є суперечливими, оскільки усно можуть укладатися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, тоді як останній не заперечив, що з відповідачем погодили строки виконання зобов`язань. Разом з тим, виходячи з доводів позивача, суд має встановити чи сторони все ж досягли згоди з усіх істотних умов договору, таким чином визначивши обсяг зобов`язань та момент укладення такого. За таких обставин слід враховувати, що згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Пропозицією укласти договір є, зокрема, документи (інформація), розміщені у відкритому доступі в мережі Інтернет, які містять істотні умови договору і пропозицію укласти договір на зазначених умовах з кожним, хто звернеться, незалежно від наявності в таких документах (інформації) електронного підпису. Реклама або інші пропозиції, адресовані невизначеному колу осіб, є запрошенням робити пропозиції укласти договір, якщо інше не вказано у рекламі або інших пропозиціях. Відповідно до ст. 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. З доказів, долучених до позовної заяви, суд не встановив, за яких умов позивач отримав від відповідача пропозицію, котра б містила істотні умови договору і виражала намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття укласти договір, у зв`язку із чим, позбавлений можливості визнати певні дії відповідача пропозицією на укладення усного договору. Однак, як вбачається із скріншотів, долучених до матеріалів справи відповідачем, останній починаючи із 17 листопада, 22 листопада (а. с. 124, 159, 160, т. 1) вчиняв дії для підготовки договорів, котрі у двох екземплярах за допомогою Нової пошти 24.11.2023 скерував за адресою на ім`я [PERSON] , повідомленою позивачем (а. с. 152, т. 1), котрі станом на 19 січня (а. с. 158, т. 1) останнім вивчені не були. Такі примірники договорів позивачем до справи не долучені. Будь-яких доказів, про те, що договори були підписані або що такі не стосуються предмету спору, позивачем не надано. З огляду на вищевикладене, суд бере до уваги доводи відповідача, що зобов`язання між ним та позивачем були закріплені в примірниках письмових договорів, котрі позивачем підписані не були, що перешкоджало йому належним чином виконувати будь-які зобов`язання, оскільки підтверджуються фактичними даними отриманими із переписки зі скріншотів, не спростовані позивачем, а тому вважаються судом вірогідними. Таким чином, наявні усі підстави вважати, що скерувавши письмові примірники договорів, відповідачем було зроблено позивачу пропозицію укласти договори, в котрих могли бути закріплені істотні умови, в тому числі момент прийняттям пропозиції, у зв`язку із чим критично оцінює доводи позивача про момент виникнення договірних відносин, ціну договору та строки виконання. Разом з тим, суд вважає за необхідне визнати дії позивача зі сплати коштів на рахунок відповідача прийняттям пропозиції від останнього на виконання узгоджених усно робіт до укладення договору, оскільки відповідачем було визначено розмір авансів окремо від скерованих примірників договорів, що становив 11 955 грн. за дизайн, 105 230 грн. за ремонт квартири, 10 000 грн - аванс за ремонт гаражу, що підтверджується даними зі скріншоту (а. с. 159, 138 т. 1), розрахунок по яких скеровував позивачу, котрі впродовж часу з 28.11.2023 по 13.12.2023 були сплачені останнім, що підтверджується квитанціями, долученими до позовної заяви (а. с. 8-11, т. 1), ще до того як він вивчив умови, закріплені у підписаних [PERSON] примірниках договорів. Суд звичайно не спростовує, що усні домовленості між сторонами та домовленості, закріплені у примірниках письмових договорів, не стосувалися одного предмету, зокрема ремонту квартири, належної позивачу, однак із доказів очевидним є те, що договір про розробку дизайн-проекту та договір про ремонт квартири мали бути укладені письмово, і до моменту укладення мав бути проведений обсяг робіт відповідачем за умови здійснення оплати позивачем, оскільки з приводу такого обсягу робіт, їх характеру та розміру оплати сторони дійшли згоди. Таким чином, слід відмітити, що між сторонами мали виникнути зобов`язання на підставі письмових договорів (оскільки відповідач скерував позивачу пропозицію, котра останнім не прийнята, так як договори підписані не були), та виникли згідно усних домовленостей до підписання таких (де відповідач надав пропозицію з виконання певних робіт при умові здійснення авансових платежів, котра позивачем була прийнята, шляхом сплати грошових коштів відповідачу). Однак, чи охоплювався змістом істотних умов письмових договорів характер та вид узгоджених усно зобов`язань суду не відомо, оскільки доказів з даного приводу не надано. З огляду на те, що договір про розробку дизайн-проекту та договір про ремонт квартири містять ознаки договору підряду та договору про виконання робіт, такі не можуть бути виконаними в момент вчинення, а тому не характеризуються ознаками усного, у зв`язку із чим, суд вважає недоведеним обставини, зазначені позивачем, про укладення між сторонами усного договору. Разом з тим, встановлено, що примірники таких договорів відповідачем були скеровані позивачу, котрі ним не підписані, сплата коштів останнім не свідчить про прийняття пропозиції, суду не надано доказів, що позивач передав доступ до майна відповідачу в порядку забезпечення виконання зобов`язання останнім, у зв`язку із чим відсутні підстави для визначення моменту вчинення правочину, а тому суд приходить до переконання, що спірний договір укладеним не був, а тому не може бути розірваним. При цьому заслуговують на увагу висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 16 вересня 2022 року у справі №913/703/20, про те, що одним із наслідків розірвання договору є припинення зобов`язань сторін, що виникли у сторін такого Договору відповідно до п.1 ч.2 ст.11 та ст.509 ЦК. Відтак за змістом зазначених норм розірвано може бути лише чинний (такий, що діє на час звернення до суду з позовом та прийняття відповідного судового рішення) договір. Відповідний висновок також міститься у постановах Верховного Суду від 07 серпня 2018 року у справі №910/7981/17, від 18 листопада 2019 року у справі №910/16750/18. Таким чином, вимоги позивача про розірвання договору не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, у зв`язку із чим до задоволення не підлягають. Відповідно, якщо не доведено виникнення у сторони зобов`язання в силу ст. 11 ЦК України, відсутні підстави для застосування наслідків його невиконання. Разом з тим, в судовому засіданні встановлено, що між сторонами виникли певні відносини, в межах котрих останніми вчинялися дії, що підпадають під ознаки виконання зобов`язання, котрим необхідно надати належну правову оцінку та встановити наявність у позивача дійсного права на відшкодування збитків. З метою встановлення наявності підстав для застосування наслідків порушення зобов`язання, слід виходити з наступного. Як встановлено вище, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) Вказане перекликається із положеннями ЦК України, що регулюють умови прострочення боржника, згідно котрих боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст.612 ЦК України). Разом з тим, як вбачається із ч.4 ст. 612 ЦК України прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора. З цього слідує, що момент порушення зобов`язання пов`язаний з початком його виконання, де боржник не приступив до вчинення дій, а також із закінченням - де боржник не виконав його в строк. Звичайно, що відповідач можливо не приступив до виконання умов договору, котрі не були підписані позивачем, однак суд вважає доведеним, що момент з якого він мав виконувати обумовлені обов`язки не настав. Разом з тим, будь-яких доказів, про те, що відповідач не приступив до виконання усно узгодженого зобов`язання або не виконав його у строк, чи позивач призначав виконавцю відповідний строк для усунення недоліків суду не надано. Більше того, як вбачається із ст. 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. Отже, що стосується строків зобов`язання, то відповідно, суду не надано жодних фактичних даних з котрих би можна було встановити терміни виконання будь-яких зобов`язань, що виникли між сторонами, та закон з даного приводу не містить імперативних норм, за виключенням відсилання на умови договору. Таким чином, встановити, що відповідач міг порушити зобов`язання, шляхом невиконання його у строки, не представляється можливим, та позивачем не доводиться відповідними доказами. Одночасно, як вбачається із скриншотів, відповідач мав намір надавати послуги позивачу, оскільки систематично, впродовж тривалого часу, не зважаючи на зволікання позивача з різних причин, демонстрував активні дії, здійснював підбір плитки, виїжджав у салони для замовлення, мав домовленості із робітниками, спеціалістом щодо планування вентиляції, проектування дизайну (а. с. 127, 139, 163, 166, 168, 169,175, 178, 185, 186, т. 1), однак його дії були обмежені волевиявленням останнього, щодо надання доступу до об`єкту ремонту, погодження планування, розрахунків, етапів роботи, здійснення оплати за плитку, підписання договорів (а. с. 143, 158, 164, т. 1), тощо. Також, суд бере до уваги, що відповідач 19.01 додатково направляв позивачу інформацію про етапи виконання робіт, їх строки (а. с. 128, 186, т. 1), однак чи такі охоплювалися істотними умовами викладеними у примірниках договорів скерованих позивачу, або містили інші зобов`язання відмінні від таких, судом не встановлено. Зміст такої інформації суду не відомий. Так як, не встановлено джерел, котрими б були закріплені строків виконання зобов`язання, порушення котрих може свідчити про прострочення сторін, тому відсутні обставини вказувати про їх порушення. Із матеріалів справи, встановлено, що строків міг не дотримуватися саме позивач, так як із квитанцій вбачається, що аванс ніби то від 23.11.2023 (оскільки відсутні дані про вимогу відповідача з даного приводу у вказані строки) він сплачував 28.11.2023, 11.12.2023 та 13.12.2023. В той же час, з матеріалів справи не встановлено, що відповідач нібито взявши на себе узгоджені усно сторонами зобов`язання, умисно не приступав до їх виконання. Більше того, суд погоджується з позицією відповідача, що реально приступити до виконання ремонтних усіх запланованих робіт останній міг за умови затвердження проекту дизайну, котрим би була узгоджена воля позивача на обсяг робіт, котрі необхідно було провести, що безумовно могло перешкоджати виконанню зобов`язання. Даних про те, що відповідач був достовірно обізнаним про вид та характер робіт, котрі йому необхідно було провести, позивачем не доведено, доказів з даного приводу не надано. Одночасно, як вбачається із скриншоту (а. с. 151, т.1), відповідач повідомив позивача про необхідність здійснення оплати третій особі Валентині за другий етап дизайну. Будь-яких заперечень, про те, що можливо узгоджений перший етап такого виконано не було, позивач не вказав, покликаючись лише на суми переданих грошових коштів. Важливим також є те, що згідно з ч. 2 ст. 640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Таким чином, логічно, що для проведення робіт на квартирі чи гаражі (оскільки з даного приводу велися розмови між сторонами, однак позивач ставить вимоги до відповідача виключно щодо квартири), позивач мав надати доступ до об`єктів нерухомого майна шляхом передання ключів, однак будь-яких доказів про те, що створив усі необхідні умови для виконання зобов`язання відповідачем суду не надав. Отже, з матеріалів справи вбачається, що сторонами виражалася воля щодо виконання певних умов домовленостей, при відсутності договору, зокрема відповідач впродовж тривалого часу надавав послуги позивачу з підбору плитки, розробки планування вентиляції, організовував участь майстрів, залучав дизайнера, що приймалося позивачем, оскільки будь-яких заперечень з даного приводу останній не висловлював, будь-яких даних про те, що відповідач ухилявся від виконання узгоджених дій, не приступив до їх виконання не надано, а тому відсутні підстави вважати, що ним таким чином порушено зобов`язання. При цьому, посилання позивача на те, що відповідач порушив зобов`язання не виконавши його в строки є безпідставними, оскільки терміни виконання обов`язків в суді не наведені, доказами не підтверджені. Також, не надано доказів, що позивач висловлював з приводу недотримання строків відповідачем зауваження чи встановлював додатковий строк для усунення недоліків. З огляду на вищевикладене, встановлено, що позивач не підписав договорів (підготовлених та скерованих відповідачем), не довів, що створив умови відповідачу для надання послуг (надавав доступ до квартири, повідомив про усі побажання щодо матеріалу, тощо), встановлював додатковий строк для усунення недоліків, а тому суд приходить до переконання про відсутність прострочення відповідача, у зв`язку із чим відсутні підстави для застосування наслідків порушення зобов`язання, зокрема стягнення шкоди, отже позовна вимога з даного приводу до задоволення не підлягає. Одночасно, беззаперечним є факт передачі позивачем грошових коштів та отримання таких відповідачем. З огляду на те, що сторони по різному визначили їх призначення, а позивачем висловлено позовну вимогу що таких, задоволення котрої залежить від правової природи грошей, суд вважає за необхідне звернути увагу на таке. В силу ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Додатково суд враховує, що згідно зі ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. При цьому, Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію з приводу обставин, котрі слід враховувати, для визначення поняття виданої кредиторові боржником грошової суми. Так, в постанові у справі № 711/5065/15-ц від 17 червня 2021 року Верховний Суд роз`яснив різницю між завдатком та авансом, де вказав, що завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов`язання, яке випливає із договору, укладеного сторонами. Одночасно, у постанові від 05.09.2022 у справі № 1519/2-5034/11, ОП ВС висловилася, що ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання. На відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку невиконання зобов`язання. Як випливає із рішення Верховного Суду у справі №308/5527/22 від 06 листопада 2024 року «аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося. При цьому, до договірних правовідносин не підлягає застосуванню положення статті 1212 ЦК України, а повернення авансу має відбуватися відповідно до вимог закону та договору. Вказане узгоджується із правовими висновками Верховного Суду України (див.: постанови від 25 вересня 2013 року у справі № 6-82цс13 та від 13 лютого 2016 року у справі № 6-176цс12), Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду (див.: постанови від 23 липня 2018 року у справі № 461/5297/16, провадження № 61-22017св18, та від 11 жовтня 2019 року у справі № 569/12745/13, провадження № 61-15918св19), Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду (див.: постанову від 16 вересня 2022 року у справі № 913/703/20)». А тому, аналізуючи викладене, суд приходить до переконання, що будь-який попередній платіж, є авансом, якщо в договорі не зазначено зворотного. Одночасно обставини застосування положень з повернення авансу, а також повернення майна набутого або збереженого без достатньої правової підстави (с. 1212 ЦК України) є схожими, так як майно підлягає поверненню в повному обсязі. Разом з тим, при авансі, воно набувається на підставі договору, в іншому випадку підстава була відсутня або відпала. Беручи до уваги, що між сторонами не укладався письмовий договір, тому суд критично оцінює доводи відповідача, що отримана ним сума коштів від позивача є завдатком, як гарантія забезпечення виконання зобов`язання. Одночасно, суд не може визнати, що передана позивачем відповідачу сума коштів є авансом, як попередньою оплатою договірних зобов`язань, котрі укладені не були. Зокрема, як вбачається з вищевикладеного, аванс є сумою, сплаченою в рахунок належних з боржника платежів, тобто має місце при наявності зобов`язання узгодженого договором. Однак, якщо ціна договору не узгоджена сторонами, обов`язки сторін не визначені, то відсутні умови вважати, що особа, котра сплатила кошти котрі вважає авансом, приступила до виконання умов договору котрого не має. Таким чином, з цього випливає, що передані позивачем відповідачу кошти могли б бути майном, отриманим останнім без достатньої правої підстави, якщо б із скриншотів не було встановлено, що між сторонами відбувалися домовленості про вчинення відповідачем певних дій, та необхідності внесення оплати послуг, про що було складено певні розрахунки, котрі до справи не долучені. Однак, суд звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Як вбачається із позовної зави, позивач, котрий, згідно з ч. 3 ст. 13 ЦПК України, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, визначив, що правовими підставами позовних вимог є саме Закон України «Про захист прав споживачів», на що додатково звертав увагу його представник, оскільки передбачає умови порушення прав та відповідальності. Згідно із ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», на котрий покликається позивач, споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Якщо значну частину обсягу послуги чи робіт (понад сімдесят відсотків загального обсягу) вже було виконано, споживач має право розірвати договір лише стосовно частини послуги або робіт, що залишилася. Якщо під час виконання робіт (надання послуг) стане очевидним, що їх не буде виконано з вини виконавця згідно з умовами договору, споживач має право призначити виконавцю відповідний строк для усунення недоліків, а в разі невиконання цієї вимоги у визначений строк - розірвати договір і вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення недоліків третій особі за рахунок виконавця. За наявності у роботі (послузі) істотних недоліків споживач має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків. Виконавець не несе відповідальності за невиконання, прострочення виконання або інше неналежне виконання зобов`язання та недоліки у виконаних роботах або наданих послугах, якщо доведе, що вони виникли з вини самого споживача чи внаслідок дії непереборної сили. Таким чином, вказаною нормою закріплено фактичні дані, котрі мають бути доведені позивачем. Зокрема, наявність договірних зобов`язань, порушення зобов`язань виконавцем, яке має характеризуватися наявністю істотних недоліків в роботі (чи послузі), або зволіканням у початку проведення роботи, що дає підстави для розірвання договору, повернення отриманого та відшкодування шкоди. Як вбачається з вищевикладеного, позивач не тільки не довів що було укладено усний договір, але не повідомив суду усі фактичні дані для об`єктивного вирішення спору, оскільки не вказував, що ухилився від підписання договорів, скерованих позивачем. Також, позивачем не наведено, які дії сторін були узгоджені щодо виконання роботи відповідачем, за що необхідно сплатити грошові кошти до підписання договорів, які конкретні роботи наразі не виконані. Одночасно, не доведено, в чому полягало порушення зобов`язання відповідачем, чому воно місить істотні недоліки. Беручи до уваги, що вищевказаним законом передбачено досудовий порядок врегулювання спору, що полягає у встановленні відповідачу додаткового строку на усунення недоліків, позивачем вказані обставини не наведені та не доведені. Таким чином, позивач не довів яке право його порушено, внаслідок яких дій відповідача, і на якій правові підставі воно підлягає відновленню. До такого висновку суд приходить з огляду п. 2 Постанови Пленуму ВСУ N 6 від 27.03.92 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» згідно котрого, вбачається, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Близьку за змістом правову позицію виклав Верховний Суд у постановах від 21.04.2020 у справі № 904/3189/19, від 10.12.2018 у справі № 902/320/17, зокрема, що причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди. При визначенні причинного зв`язку та вини, то суд знову зважає на правову позицію КГС ВС у постанові від 30 вересня 2021 року у справі № 922/3928/20 згідно котрої встановлено таке. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності. Зважаючи на те, що відповідач навів, що мав намір укласти письмові договори про розробку дизайн-проекту та проведення ремонтних робіт, котрі містили істотні умови, та для цього невідкладно 19-22.11.2023 виготовив примірники, котрі підписав та скерував позивачу, однак такий ці договори не підписав, тим самим ухилився від укладення правочину, що було безумовною причиною припинення виконання будь-яких дій з надання послуг та робіт, на отримані від позивача кошти проводив певні роботи, котрі узгоджувалися з останнім, послідовно повідомляв позивача про фактори, котрі перешкоджають реалізації узгодженого, котрі були пов`язанні з відсутністю волевиявлення [PERSON] , таким чином довів, що недоліки в роботі, на котрі посилається позивач виникли з вини самого споживача. Отже, з матеріалів позовної заяви не встановлено яка поведінка відповідача є протиправною, які наслідки в силу цього настали, відповідно відсутні обставини наявності причинного зв`язку та вини останнього. Беручи до уваги, що в судовому засіданні позивачем не доведено порушеного права, у зв`язку із чим достовірно не представилося встановити правову природу переданих грошових коштів відповідачу, оскільки договір укладений не був, а між сторонами мали місце узгоджені домовленості про проведення певної роботи, котра виконувалася відповідачем впродовж 2 місяців, та була припинена через поведінку позивача, та не встановлено, що відповідачем виконано менше 70% усно узгодженої роботи, а тому не доведено підстав для повернення позивачу так званого авансу. При цьому, відповідач, в межах заявлених позивачем позовних вимог, виходячи з предмету та підстав позову, повністю спростував доводи останнього. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадкахвідтак суд позбавлений можливості встановити порушення відповідачем умов договору, про які зазначає позивач та які б могли бути підставою для його розірвання, а також вирішити питання стягнення авансового платежу та неустойки за неналежне виконання зобов`язань. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обов`язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, яка бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з ясувати обставини, які мають значення для справи. Подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палити Верховного Суду від 08.06.2021 у справі № 550/936/18 та в додаткових постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.02.2022 у справі № 904/5726/19, від 15.06.2022 у справі № 910/12876/19. Беручи до уваги те, що позивач не довів належними та допустимими доказами існування обставин, на котрі посилається у позовній заяві, котрі спростовані відповідачем, у зв`язку із чим відсутні підстави для розірвання договору, стягнення авансового платежу та неустойки за неналежне виконання зобов`язань. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 141ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача у разі відмови в позові. Згідно з ч. 3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Судом встановлено, що позивачами сплачено судовий збір в розмірі 6801, 57 грн. що підтверджується квитанцією № 03ЕС-ЕХХ-8028-А590 від 08.04.2024. Зважаючи на те, що суд не встановив порушення права позивача, гарантованого Законом України «Про захист прав споживачів», та прийшов до переконання про відмову у задоволенні позову, у зв`язку із чим судові витрати слід покласти на позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed