Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-18 00:00:00

у серпні 2024 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) в особі представника звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом про захист честі, гідності та ділової репутації, визнання недостовірною інформації. Ухвалою судді Осаулова А.А. від 27.08.2024 року позовну заяву було залишено без руху із наданням строку для усунення недоліків. Після усунення визначених судом недоліків було подано позовну заяву в новій редакції, а тому судом ухвалою від 17.09.2024 року було відкрито провадження та призначено цю справу до розгляду в порядку загального позовного провадження із викликом сторін. Позовні вимоги в редакції позову від 16.09.2024 року обґрунтовані тим, що 12.08.2023 року на сайті видання «The New York Times» англійською мовою за відповідним посиланням було опубліковано статтю про позивача. На наступний день 13.08.2023 року видання «Deutsche welle» (надалі по тексту відповідач 1) на своєму веб-сайті за відповідним посиланням [INFO] із посиланням на статтю видання «The New York Times» від 12.08.2023 року опублікувало українською мовою статтю під заголовком « [INFO] », а саме: « Американське видання стверджує, що через повномаштабне вторгнення Росії в Україну, Київ був змушений звернутися до колишнього народного депутата [PERSON] , який має зв`язки на ринку зброї. Компанія, пов`язана з колишнім народним депутатом України [PERSON] , з початку повномасштабної війни росії проти України в сотні разів збільшила продаж зброї українським військовим. Про це у неділю, 13 серпня, повідомляє газета The New York Times із посиланням на своє розслідування. В Україні [PERSON] до початку військових дій підозрювався у причетності до корупційних схем в оборонному секторі. Президент [PERSON] назвав його "бандитом" під час однієї з пресконференцій у 2019 році. Однак, за даними NYT, пов`язана з [PERSON] компанія Ukrainian Armored Technology, за підсумками 2022 року збільшила продаж зброї Збройним силам України з 2,8 мільйона доларів до понад 350 мільйонів. Вона перепродає гранати, артилерійські снаряди та ракети через трансєвропейську мережу посередників. "З кожною угодою ціни зростають (...) доти, доки кінцевий покупець, українські військові, не заплатять найбільше ", - пише видання. Більшість грошей на зброю надходить із європейської допомоги. Європейські та американські чиновники приватно кажуть, що особи на кшталт [PERSON] є однією з причин, через яку американський та британський уряди купують боєприпаси для України, а не просто передають гроші, зазначає видання. [PERSON] був депутатом Верховної Ради кількох скликань - востаннє з 2014 до 2019 року від партії "Народний фронт", головував у парламентському комітеті з питань національної безпеки і оборони. 2019 року щодо нього поновили кримінальну справу через поранення у 2016 році жителя Київської області з особистої зброї. У 2021 році потерпілий відмовився від позовних вимог через отримання компенсації, а суд виправдав [PERSON] за пред`явленими йому обвинуваченнями». При цьому, із посиланням на вимог ст..43 Закону України «Про медіа» позивач зазначає, що поширена інформація не є оціночними судженням та вона не є дослівним відтворенням матеріалів, поширених іншим зареєстрованим медіа. Зокрема, у порівнянні перекладу статті «The New York Times» від 12.08.2023 року та статті відповідача 1 - «Deutsche welle» від 13.08.2023 року, починаючи з назви та по тексту висловлювань не вбачається повного копіювання відповідачем 1 інформації, поширених іншим виданням «The New York Times». При цьому, висновком експерта підтверджено, що вказаний по змісту статті відповідача заголовок та інша інформація є негативною і стосується позивача та є фактичним твердженням. Відповідач у спірній статті із посиланням на всесвітньо відоме видання висловлює негативну інформацію щодо позивача з метою максимального привернення уваги до себе, тобто інформації, яку інше видання не наводило. Автором вказаної статті зазначено [PERSON] (надалі по тексту - відповідач 2), а вказаною сторінкою у фейсбуці безумовно користується відповідач 1. Вказана інформація була доведена до необмеженого кола осіб в мережі інтернет та носить образливий характер щодо позивача, як колишнього політика та публічного діяча, а наявні під нею коментарі переважно є негативними. В той час коли позивач є керівником об`єднання організації роботодавців «Національна асоціація оборонної промисловості України» відповідачі публікують спірну статтю і поширюють оспорювану інформацію великому колу осіб в мережі інтернет. Вказана публікація швидко набрала переглядів і одночасно викликала негативну реакцію у користувачів мережі щодо позивача, що паплюжить його авторитет як керівника Об`єднання, яке продовжує діяти в галузі оборонної промисловості, порушує його право на недоторканність ділової репутації. Висловлювання про позивача носять стверджувальний характер. Відповідач 1 створив умови для розміщення вказаної інформації в мережі Інтернет. Позивач вважає, що ця інформація не відповідає дійсності та завдає шкоди його честі і гідності і діловій репутації. Просив суд зобов`язати відповідача спростувати поширену інформацію під заголовком: « [INFO] » шляхом розміщення на веб-сайті резолютивної частини рішення суду, не допускаючи власних коментарів із забезпеченням вільного доступу до спростування без вимоги паролів під заголовком «Спростування недостовірної інформації щодо [PERSON] ». У відзиві на позовну заяву представник відповідачів зазначила, що після ознайомлення з позовом відповідачами 21 жовтня 2024 року змінено заголовок статті «NYT: Україна купує зброю через [PERSON] в рази дорожче" на "NYT Україна купує зброю через посередників" з поясненням, що перший варіант заголовка (" [INFO] ") змінено через відсутність у цитованій статті The New York Times конкретної кількісної оцінки здорожчення зброї, придбаної за участі посередників." (відповідні скріншоти додаються, посилання [INFO]). Поширена інформація є достовірною, а висновки експерта не стосуються предмету спору. У додаткових поясненнях представник відповідачів зазначила, що спірна інформація підтверджується публікацією видання «The New York Times» англійською мовою, до якої позов не заявлено. Висловлювання наступного змісту: «В Україні [PERSON] до початку військових дій підозрювався у причетності до корупційних схем в оборонному секторі.»; Підтверджується публікацією «The New York Times:"...[PERSON], колишній депутат, який багато років контролював військові витрати. Більшу частину цього часу він провів під слідством за підозрою в корупції або заперечуючи звинувачення в махінаціях". Інформація наступного змісту: «Президент [PERSON] назвав його "бандитом" під час однієї з пресконференцій у 2019 році підтверджується відеозаписом, наданим позивачем до заяви. Вказані висловлювання є оціночним судженням та відповідає засадам демократичного суспільства щодо свободи вираження поглядів. За умовами п.1 ч.1 ст.117 Закону України "Про медіа" суб`єкти у сфері медіа та їх працівники не несуть відповідальності за поширення інформації, забороненої цим Законом, а також інформації, що не відповідає дійсності, порушує права і законні інтереси особи, якщо ця інформація є дослівним або у переказі без спотворення суті відтворенням матеріалів, опублікованих іншим зареєстрованим медіа, або точним за змістом відтворенням оригінальних матеріалів іноземного медіа з посиланням на них. Відповідачі переказали без спотворення статтю видання The New Times, до якої претензій позивач немає. Визначений спосіб захисту у вигляді спростування створеної і поширеної інформації щодо позивача у вигляді публікації під заголовком резолютивної частини рішення суду у цій справі не передбачений законом, а законом передбачений інший спосіб - оприлюднення тексту спростування. Визначений позивачем спосіб не є ефективним, а також таким, що порушує право відповідача - [PERSON] на захист персональних даних, оскільки резолютивна частина рішення містить місце проживання, реєстраційний номер облікової картки платника податків. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі у викладених у позові підстав. Представник відповідачів в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову в повному обсязі з викладених у відзиві та письмових поясненнях підстав. За умовами ч.1 ст.211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Протокольною ухвалою суду від 20.11.2024 року письмові пояснення відповідача та заяву про зміну предмету позову від 20.11.2024 року було залучено до матеріалів справи, заяву про зміну предмету позову від 30.10.2024 року в частині стягнення моральної шкоди повернуто позивачу, а в іншій частині цієї заяви надано строк для усунення недоліків для уточнення позовних вимог у цій заяві. Протокольною ухвалою суду від 11.12.2024 року прийнято заяву представника позивача про розгляд справи за попередніми позовними вимогами від 16.09.2024 року і у зв`язку з цим повернуто заяву про зміну предмету позову від 30.10.2024 року у зв`язку з неусуненням недоліків та позицією представника позивача. Протокольною ухвалою суду від 11.12.2024 року у вказаній справі було закрито підготовче судове засідання та розпочато розгляд справи по суті вимог. Суд, заслухавши пояснення присутніх представників учасників, розглянувши подані документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, вважає, що даний позов підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Розглядаючи справу в межах позовних вимог судом встановлено, що дійсно у мережі Інтернет відповідачем 1 - виданням «Deutsche welle» (надалі по тексту відповідач 1) розміщено на своєму веб-сайті за відповідним посиланням [INFO] опублікувало 13.08.2023 року під авторством відповідача-2 українською мовою статтю під заголовком «[INFO] », а саме: «Американське видання стверджує, що через повномаштабне вторгнення Росії в Україну, Київ був змушений звернутися до колишнього народного депутата [PERSON] , який має зв`язки на ринку зброї. Компанія, пов`язана з колишнім народним депутатом України [PERSON] , з початку повномасштабної війни росії проти України в сотні разів збільшила продаж зброї українським військовим. Про це у неділю, 13 серпня, повідомляє газета The New York Times із посиланням на своє розслідування. В Україні [PERSON] до початку військових дій підозрювався у причетності до корупційних схем в оборонному секторі. Президент [PERSON] назвав його "бандитом" під час однієї з пресконференцій у 2019 році. Однак, за даними NYT, пов`язана з [PERSON] компанія Ukrainian Armored Technology, за підсумками 2022 року збільшила продаж зброї Збройним силам України з 2,8 мільйона доларів до понад 350 мільйонів. Вона перепродає гранати, артилерійські снаряди та ракети через трансєвропейську мережу посередників. "З кожною угодою ціни зростають (...) доти, доки кінцевий покупець, українські військові, не заплатять найбільше ", - пише видання. Більшість грошей на зброю надходить із європейської допомоги. Європейські та американські чиновники приватно кажуть, що особи на кшталт [PERSON] є однією з причин, через яку американський та британський уряди купують боєприпаси для України, а не просто передають гроші, зазначає видання. [PERSON] був депутатом Верховної Ради кількох скликань - востаннє з 2014 до 2019 року від партії "Народний фронт", головував у парламентському комітеті з питань національної безпеки і оборони. 2019 року щодо нього поновили кримінальну справу через поранення у 2016 році жителя Київської області з особистої зброї. У 2021 році потерпілий відмовився від позовних вимог через отримання компенсації, а суд виправдав [PERSON] за пред`явленими йому обвинуваченнями» (надалі по тексту - спірна інформація). Саме вказану інформацію та заголовок статті просить спростувати позивач як таку, що не відповідає дійсності, порочить його честь і гідність, ділову репутацію. У відповідності з ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. В свою чергу ст.34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Разом з тим відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно положень ст.5 Закону України «Про інформацію» кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. За змістом ч.1 ст.94 ЦК України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Відповідно до ч.1 ст.201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.5 постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 р. за № 1, фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. При цьому, суди повинні враховувати такі відмінності: а) при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь - особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною; б) спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила, а відповідь дає особа, стосовно якої поширено інформацію. Згідно з роз`ясненням Пленуму Верховного Суду України у п. 6 постанови від 27.02.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи», позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права. Відповідно до п.15 постанови пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б)поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Щодо факту поширення інформації, то під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Згідно із частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Більше того, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens v. Austria). Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (Jerusalem v. Austria). Як на передумову для звернення до суду з даним позовом позивач зазначив, що спірна інформація є недостовірною та не є дослівним відтворенням матеріалів, поширеним іншим зареєстрованим медіа та впливає на зниження цінності особи позивача в очах оточуючих, в очах суспільства, партнерів по бізнесу. Така інформація викладена в негативному форматі щодо позивача, який є керівником об`єднання організації роботодавців «Національна асоціація оборонної промисловості України», було звинувачено у вчинені злочинів, отримання надприбутків від продажу зброї під час війни, звинувачено у нечесній конкуренції, що не відповідає дійсності. Судом встановлено, що дійсно мало місце розповсюдження саме вказаної - спірної інформації [INFO] на веб-сайті відповідача 1 за відповідним посиланням [INFO] під авторством відповідача-2 українською мовою статтю під заголовком « [INFO] ». Вказана інформація із відповідним заголовком та далі по тексту була доведена великому колу осіб в мережі Інтернет та очевидно стосується позивача (по тексту міститься його прізвище), що встановлено судом і не заперечувалось сторонами в судовому засіданні. Вказані обставини поширення підтверджуються також звітом за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту у мережі інтернет веб-сайту інтернет-видання https://www.dw.com, власником якого є відповідач 1 (т.1 а.с.38-52). З усних та письмових пояснень в судовому засіданні представника позивача та з аналізу змісту усієї спірної інформації по тексту вбачається, що з негативною інформацією ототожнюється те, що міститься у першій за часом публікації заголовка «[INFO]», що мала місце на сайті з 13.08.2023 року по 21.10.2024 року та інша наявні спірна інформація по тексту в частині «компанія, пов`язана з колишнім народним депутатом України [PERSON] , з початку повномасштабної війни Росії проти України в сотні разів збільшила продаж зброї українським військовим;в Україні [PERSON] до початку військових дій підозрювався у причетності до корупційних схем в оборонному секторі; Президент [PERSON] назвав його "бандитом" під час однієї з пресконференцій у 2019 році; пов`язана з [PERSON]» пов`язана з [PERSON] компанія Ukrainian Armored Technology, за підсумками 2022 року збільшила продаж зброї Збройним силам України з 2,8 мільйона доларів до понад 350 мільйонів; особи на кшталт [PERSON] є однією з причин, через яку американський та британський уряди купують боєприпаси для України, а не просто передають гроші; у 2021 році потерпілий відмовився від позовних вимог через отримання компенсації, а суд виправдав [PERSON] за пред`явленими йому обвинуваченнями». Судом враховано, що під час розгляду справи судом 21.10.2024 року відповідачем 1 було змінено заголовок статті «[INFO]» на «[INFO]». У кінці статті додано розшифрування зірочки такими поясненнями: «*Перший варіант заголовка ("[INFO]") змінено через відсутність у цитованій статті The New York Times конкретної кількісної оцінки здорожчання зброї, придбаної за участі посередників». Між тим, заголовок статті у первинній редакції в період часу з 13.08.2023 року по 21.10.2024 року знаходився у вільному доступі на сайті відповідача 1, що вказує на його поширення великій кількості осіб - користувачів мережі Інтернет, які ознайомились із такою інформацією, мали можливість її поширити та коментувати. Відтак, саме вказаний заголовок у первинній редакції підлягає перевірці судом на предмет його неправдивості/правдивості та порушення особистих немайнових прав і завдання шкоди відповідним особистим немайновим благам позивача. Розглядаючи увесь текст спірної інформації слід зазначити, що лише її частина стосується позивача, є недостовірною інформацією та її поширення порушує його особисті немайнові права. Зокрема, це заголовок (назва) спірної статті в первинній редакції в період часу з 13.08.2023 року по 21.10.2024 року під назвою «[INFO]» та інша частина спірної інформації по тексту: «в Україні [PERSON] до початку військових дій підозрювався у причетності до корупційних схем в оборонному секторі та Президент [PERSON] назвав його "бандитом" під час однієї з пресконференцій у 2019 році» з огляду на наступне. Так, саме ця частина спірна інформації по тексту є фактичним твердженням, оскільки вона може бути перевірена на предмет її дійсності щодо істинності фактів і вона є недостовірною з огляду на те, що фактичних доказів на підтвердження достовірності таких висловлювань стороною відповідача 1, так і відповідача 2 суду надано не було. Відповідачами не доведено, що саме через позивача Україна купує зброю, а тим паче в рази дорожче, як не доведено, що саме до початку військових дій позивач підозрювався у причетності до корупційних схем в оборонному секторі та Президент [PERSON] назвав його "бандитом" під час однієї з пресконференцій у 2019 році». Зокрема, жодних доказів очолювання чи заснування позивачем підприємств, що займаються продажем-купівлею зброї в Україні, із зазначенням їх назв, структури діяльності і прямого відношення до них позивача протягом тривалого часу розгляду цієї справи не долучено. Також, в матеріалах справи відсутнє посилання відповідачів на конкретні номери кримінальних проваджень чи притягнення до кримінальної відповідальності позивача, наявні вироки судів, які б підтверджували існування підозр щодо нього до початку військових дій у причетності до корупційних схем в оборонному секторі. Аналізуючи цей факт у сукупності з конституційним принципом презумпції невинуватості, очевидним є те, що відсутні необхідні правові підстави стверджувати про те, що особа, яка не перебуває в статусі підозрюваного чи в іншому з зазначених вище процесуальних статусів, має відношення до вчинення кримінального правопорушення. При цьому, розповсюджена інформація в цій частині є негативною, стосується безпосередньо позивача, не носить оціночний характер, так як викладена у формі тверджень. Щодо спірної інформації в частині: « Президент [PERSON] назвав його "бандитом" під час однієї з пресконференцій у 2019 році» слід зазначити, що саме її було розповсюджено відповідачами. Як вбачається з наявного в матеріалах справи та у відкритому доступі в мережі інтернет і дослідженого судом відеозапису виступу Президента [PERSON] на вказаній пресконференції, то ним було висловлено - пряма мова: "Вийдіть на вулиці і запитайте, чи є [PERSON] злочинцем, - сказав пан [PERSON] на національному телебаченні у 2019 році. "Я Вам гарантую, що зі 100 людей 100 скажуть, що він злочинець". З аналізу змісту вказаних висловлювань вбачається, що [PERSON] зазначив, що 100 із 100 людей скажуть, що він злочинець. Відтак, сам Президент не стверджував, що позивач є злочинцем, а зазначив, що це скажуть люди. З огляду на таку конструкцію обговорення особи позивача з боку Президента не мало місце констатації факту того, що [PERSON] є «злочинцем» чи «бандитом». Викладена інформація в порушення вимог ст..43 Закону України викладена не точно по відношенню до першоджерела і не відповідає дійсності. Відтак, оспорювань речення «Президент [PERSON] назвав його "бандитом" під час однієї з пресконференцій у 2019 році» є перекрученою відповідачами, стверджувальною і неправдивою інформацією, щовисвітлює позивача як порушника законодавства. Відповідно до статті 62 Конституції України та частини другої статті 2 КК України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку (стаття 6 Конвенції). Аналогічні норми закріплені у пункті 2 статті 14 Міжнародного Пакту про громадянські і політичні права. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Стаття 9 Конституції України визначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Вирок суду є єдиним процесуальним документом, що встановлює винуватість (постанова Верховного Суду від 22 березня 2021 у справі № 82/1474/16-ц). Правовий зв`язок конкретної особи з досудовим розслідуванням можливий лише шляхом наділення її (або набуття нею) конкретного правового статусу, передбаченого КПК України. З метою ідентифікації особи, як такої, що має відношення до кримінального провадження в силу своєї можливої причетності до вчинення злочину, КПК України передбачено такі процесуальні статуси, як «підозрюваний» та «обвинувачений» (стаття 42 КПК України). Підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. Обвинуваченим (підсудним) є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому статтею 291 цього Кодексу. Жодних інших учасників кримінального провадження і процесуальних статусів, які б особа могла мати до повідомлення їй про підозру і який би одночасно підтверджував хоч якийсь її правовий зв`язок з досудовим розслідуванням, в КПК України не існує. Кримінальний кодекс України визначає бандитизм, як організацію озброєної банди з метою нападу на підприємства, установи, організації чи на окремих осіб, а також участь у такій банді або у вчинюваному нею нападі. Крім цього, поняття бандит, як зазначено у Великому тлумачному словнику сучасної мови визначено як озброєний грабіжник, розбійник. // звеважл. Про того, хто належить до банди, ворожого війська або про диверсанта і т. ін. У справі "Mihaiu проти Румунії" (п.п. 65-67) Європейський суд з прав людини не взяв до уваги аргумент заявника, заснований на його стверджуваній добросовісності під час поширення інформації стосовно третьої особи, та вказав, що у випадках, коли у розповсюдженій інформації називають ім`я особи, її посаду та звинувачують у конкретному злочині, то розповсюджувач інформації повинен надати достатнє фактичне підґрунтя своїх висловлювань, інакше він не може виправдовувати свою поведінку певною мірою перебільшення, яка є допустимою при реалізації свободи вираження поглядів, отже у вказаній справі поширена заявником інформація не була підтверджена жодними доказами. Посилання на конкретну фізичну особу у контексті її зв`язку зі злочином, кримінальним провадженням чи його розслідуванням можливо лише у випадку, коли особа перебуває у статусі підозрюваного, обвинуваченого або підсудного (постанови Верховного Суду від 22 березня 2021 року у справі № 482/1474/16-ц, від 01 березня 2021 року у справі № 577/4402/19). Схожого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 484/2781/19-ц (провадження № 61-13499св20), де зазначив: «Відсутні правові підстави стверджувати, що особа, яка не перебуває в статусі підозрюваного чи в іншому із зазначених вище процесуальних статусів, має відношення до вчинення злочину, який розслідується. Відповідно до положень КПК України здійснюється досудове розслідування злочинів (статті 215, 216, 246, 294 КПК України), а про початок здійснення чи наявність кримінального провадження стосовно конкретної особи можливо стверджувати виключно у випадку наявності підозрюваних у таких провадженнях. Таким чином, посилання на конкретну фізичну особу у контексті її зв`язку зі злочином, кримінальним провадженням чи його розслідуванням можливо лише у випадку, коли особа перебуває у статусі підозрюваного, обвинуваченого або підсудного». Суд погоджується з доводами представника позивача, що вказані твердження відповідачів висловлені на офіційному сайті, принижують статус позивача як дисципінованого громадянина, колишнього народного депутата, керівника об`єднання організації роботодавців «Національна асоціація оборонної промисловості України, в очах суспільства, в колі друзів, знайомих, формують негативну громадську думку, руйнують імідж і репутацію позивача, оскільки необґрунтовано ставлять під сумнів дотримання позивачем у його поведінці вимог законів України та загальноприйнятих норм моралі. Вказані висновки суду підтверджуються висновком експерта за результатами проведення лінгвістичного (семантико-текстуального) експертного дослідження мовлення від 05.08.2024 року за №1959-Е (т.1 а.с.54-67). Згідно з ч. 1 ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Аналогічні положення містяться й у міжнародних актах з прав людини. Зокрема, у ст. 12 Загальної декларації прав людини Генеральної Асамблеї від 10 грудня 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання в його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканість його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань. Міжнародним пактом про громадянські і політичні права ООН від 16 грудня 1966 року встановлено, що ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканість його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь та репутацію (п. 1 ст. 17). У резолюції 1165 Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність приватного життя 1998 року публічні фігури визначаються як особи, які обіймають державні посади та/або користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті. Статус публічності зобов`язує таку особу бути відкритим для кожного громадянина країни, позаяк у сферу політичних прав входить одержання людиною інформації про стан суспільства, факти із життя публічних осіб і участь у прийнятті рішень. Європейський суд з прав людини приймає рішення (справи «Лінгес проти Австрії», «Яновський проти Польщі», «Тома проти Люксембургу» тощо), обґрунтовуючи позицію наявністю більшого суспільного інтересу до політиків, високопосадовців тощо. Крім того, незважаючи на те, що позивач є публічною особою, колишнім народним депутатом і межа допустимої критики відносно особи останнього є значно більшою ніж критика відносно пересічного громадянина, така критика не може ґрунтуватися на суб`єктивних та таких, що носять негативний характер, не підтверджених фактах однієї особи, зокрема відповідачів у справі. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі- Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Водночас, стаття 10 Конвенції гарантує право на свободу вираження поглядів. При цьому, частиною 2 статті 10 Конвенції встановлено, що здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Про те, що право на свободу вираження поглядів, встановлене ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним, неодноразово наголошував Європейський суд з прав людини. І в кожному конкретному випадку необхідно розглянути питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи в аспекті захисту права на приватність. Під особливим захистом в контексті свободи вираження поглядів відповідно до практики ЄСПЛ перебувають засоби масової інформації. Водночас, із повідомленням інформації, на засоби масової інформації покладається також обов`язок цю інформацію не спотворювати і не викривляти. Так, у рішенні «Селістьо проти Фінляндії» (Selisto v. Finland) від 16 листопада 2004 р.року (Заява № 56767/00, п. 54.) ЄСПЛ зазначив: «Суд наголошує, що стаття 10 Конвенції не гарантує абсолютно необмеженої свободи вираження поглядів, навіть стосовно висвітлення пресою питань, що викликають законне занепокоєння у суспільстві. Відповідно до пункту 2 статті 10, здійснення цієї свободи породжує «обов`язки і відповідальність», які стосуються також і преси. […] В силу того, що здійснення свободи вираження поглядів пов`язане з «обов`язками і відповідальністю», гарантії, надані журналістам статтею 10 щодо висвітлення питань, які викликають загальний інтерес, супроводжуються застереженням, що журналісти діятимуть добросовісно і передаватимуть точну та достовірну інформацію згідно з вимогами журналістської етики.» Щодо засад журналістської етики, то в Резолюції 1003 (1993) «Про етичні принципи журналістики» Парламентська асамблея Рада Європи вказала, що «На додаток до законних прав і обов`язків, викладених у відповідних правових нормах, ЗМІ мають моральну відповідальність перед громадянами й суспільством, що слід підкреслити саме зараз, коли інформація та комунікація відіграють дуже важливу роль у формуванні особистих позицій громадян і в розвитку суспільства та демократичного життя. Професія журналіста передбачає права й обов`язки, свободи та відповідальність. Основним принципом будь-якої етичної засади журналістики є те, що повідомлення та міркування слід чітко розділяти, змішувати їх недопустимо. Повідомлення - це інформація про факти й події, тоді як міркування це вираження поглядів, ідей, вірувань або оціночних суджень з боку медіакомпаній, видавців і журналістів. Поширення повідомлень має базуватися на принципі достовірності, що забезпечується відповідними засобами перевірки й доказів, а також на неупередженості подання, опису й розповіді. Чутки не повинні бути складовою повідомлень. Заголовки та виклад повідомлень мають відображати сутність представлених фактів і даних якомога точніше. Висловлення міркувань може включати думки або коментарі стосовно загальних ідей чи зауваження відносно повідомлень, що стосуються поточних подій. Хоча міркування обов`язково є суб`єктивними, а тому не можуть і не повинні відповідати критерію вірогідності, слід вимагати, щоб міркування висловлювалися чесно й відповідно до етичних засад.» (п.п. 1-5). При цьому, Парламентська асамблея Рада Європи зазначає, що вказані етичні принципи журналістики мають застосовуватися для цієї професії в усій Європі. Крім того, в рекомендаціях, що містяться у Резолюції 1165 (1998) «Право на приватність» Парламентська Асамблея Ради Європи, констатуючи часті випадки порушення приватності людей з боку медіа через однобічну інтерпретацію права на свободу слова і самовираження та посилання медіа, що їх читачі мають право знати все про публічних осіб (п. 8 Рекомендацій), зокрема, зазначає, що: «Саме тому необхідно знайти баланс здійснення двох основних прав, які гарантовані Європейською конвенцією з прав людини: право на повагу до особистого життя і право на свободу виявлення поглядів. Асамблея вкотре наголошує на важливості права кожної людини на приватність і права на свободу вираження поглядів як основи демократичного суспільства. Ці права не є абсолютними і не мають ієрархічного характеру, оскільки мають однакову цінність. Виходячи з цього, Асамблея наголошує, що право на приватність, яке закріплене у статті 8 Європейської конвенції з прав людини повинно захищати приватне життя особи не лише від втручання влади, але й від подібних дій з боку інших осіб чи інститутів, зокрема ЗМІ.» Встановлені обставини та відповідно тому правові норми дають підстави для висновку, що позивач зазнав втручання з боку відповідачів в його право на захист честі, гідності, ділової репутації, внаслідок дій відповідачів шляхом поширення неперевіреної недостовірної інформації. Посилання представника відповідачів на вимоги Закону України «Про медіа» і відтак необхідності відмови у задоволенні позову, оскільки у спірній публікації було використано матеріал розслідування газети «The New York Times» без спотворень і з посиланням на вказане джерело, суд вважає таким, що не заслуговує на увагу, з огляду на наступне. Так, судом враховано, що відповідності до вимог ч.1, п.п.1,3 ч.7 ст.43 Закону України «Про медіа» особа, яка вважає, що суб`єктом у сфері аудіовізуальних, друкованих або онлайн-медіа щодо неї було поширено відомості, які не відповідають дійсності (викладені неповно чи неточно) та принижують її честь, гідність чи ділову репутацію, має право вимагати спростування недостовірної інформації або реалізації права на відповідь. Крім випадків, передбачених частиною шостою цієї статті, суб`єкт у сфері аудіовізуальних, друкованих або онлайн-медіа має право відмовити в поширенні спростування з наданням обґрунтованої письмової відповіді, якщо: поширена інформація є оціночними судженнями або він має достатні докази того, що поширена ним інформація відповідає дійсності, достатньо повно та точно відображає факти, про які йдеться; поширена інформація є дослівним відтворенням матеріалів, поширених іншим зареєстрованим медіа або медіа, щодо якого не існує вимог обов`язкової реєстрації, за наявності інформації про осіб, що здійснюють редакційний контроль, їх місцезнаходження та діючі контакти з посиланням на таке медіа. Відповідно до п.1 ч.1 ст.117 Закону України "Про медіа" суб`єкти у сфері медіа та їх працівники не несуть відповідальності за поширення інформації, забороненої цим Законом, а також інформації, що не відповідає дійсності, порушує права і законні інтереси особи, якщо ця інформація є дослівним або у переказі без спотворення суті відтворенням матеріалів, опублікованих іншим зареєстрованим медіа, або точним за змістом відтворенням оригінальних матеріалів іноземного медіа з посиланням на них. Аналіз змісту юридичної конструкції вказаних норм Закону передбачає, що суб`єкт у сфері медіа вправі поширити інформацію,опубліковану іншим зареєстрованим медіа, якщо така інформація є дослівним або у переказі без спотворення суті відтворенням матеріалів, опублікованих іншим зареєстрованим медіа, або точним за змістом відтворенням оригінальних матеріалів іноземного медіа з посиланням на них, відповідає дійсності, достатньо повно та точно відображає факти, про які йдеться. Порівнюючи зміст спірної публікації відповідачів від 13.08.2023 року (т.1 а.с.38-42) і відповідний матеріал розслідування газети «The New York Times» від 12.08.2023 року (т.1 а.с.13-37) слід зазначити, що відповідачами не було дослівно відтворено спірну інформацію в певній частині по змісту: «Україна купує зброю через [PERSON] в рази дорожче»; в Україні [PERSON] до початку військових дій підозрювався у причетності до корупційних схем в оборонному секторі; Президент [PERSON] назвав його "бандитом" під час однієї з пресконференцій у 2019 роціє недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] . Зокрема, відповідачами було зроблено категоричні і негативні твердження про позивача із врахуванням змісту вказаного розслідування газети «The New York Times» від 12.08.2023 року у переказі із спотворенням суті відтворених матеріалів. При цьому, за умовами положень статті 277 ЦК України і статті 12,13 ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, а позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Між тим, як вже було зазначено вище, жодних доказів достовірності розповсюдженої інформації відповідачами в суді надано не було. Виходячи з вищевикладеного, встановлених обставин справи та положень законодавства, яким врегульовано спірні правовідносини сторін, суд вважає доведеними обставини, на які посилався позивач щодо недостовірності поширеної відповідачами інформації у вищевказаній частині стосовно позивача, й законними підстави вважати її такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача. В даному випадку в діях відповідачів наявні усі обов`язкові ознаки юридичного складу правопорушення. Відтак, слід визнати недостовірною інформацію, розміщену та поширену[INFO] виданням « Deutsche welle » на веб-сайті за відповідним посиланням [INFO] у мережі інтернетпід заголовком «[INFO] », а саме: -інформацію у вказаному заголовку наступного змісту « Україна купує зброю через [PERSON] в рази дорожче »; -в Україні [PERSON] до початку військових дій підозрювався у причетності до корупційних схем в оборонному секторі; - Президент [PERSON] назвав його "бандитом" під час однієї з пресконференцій у 2019 році. Однак, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині визнання недостовірною та такою, що порочить честь і гідність позивача, та її спростування поширену відповідачами інформацію в іншій частині позовних вимог по тексту: «Американське видання стверджує, що через повномаштабне вторгнення Росії в Україну, Київ був змушений звернутися до колишнього народного депутата [PERSON] , який має зв`язки на ринку зброї. Компанія, пов`язана з колишнім народним депутатом України [PERSON] , з початку повномасштабної війни Росії проти України в сотні разів збільшила продаж зброї українським військовим. Про це у неділю, 13 серпня, повідомляє газета The New York Times із посиланням на своє розслідування. Однак, за даними NYT, пов`язана з [PERSON] компанія Ukrainian Armored Technology, за підсумками 2022 року збільшила продаж зброї Збройним силам України з 2,8 мільйона доларів до понад 350 мільйонів. Вона перепродає гранати, артилерійські снаряди та ракети через трансєвропейську мережу посередників. "З кожною угодою ціни зростають (...) доти, доки кінцевий покупець, українські військові, не заплатять найбільше ", - пише видання. Більшість грошей на зброю надходить із європейської допомоги. Європейські та американські чиновники приватно кажуть, що особи на кшталт [PERSON] є однією з причин, через яку американський та британський уряди купують боєприпаси для України, а не просто передають гроші, зазначає видання. [PERSON] був депутатом Верховної Ради кількох скликань - востаннє з 2014 до 2019 року від партії "Народний фронт", головував у парламентському комітеті з питань національної безпеки і оборони. 2019 року щодо нього поновили кримінальну справу через поранення у 2016 році жителя Київської області з особистої зброї. У 2021 році потерпілий відмовився від позовних вимог через отримання компенсації, а суд виправдав [PERSON] за пред`явленими йому обвинуваченнями». Зокрема, не порушують немайнові права позивача викладення інформації про позивача, про його трудову діяльність і займані посади, існування кримінальної справи про поранення жителя Київської області у 2016 році і відповідне рішення суду. Зокрема, вироком Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18.03.2021 року, який не набув законної сили, було вказано про існування цивільного позову та відмови від нього потерпілого в судовому засіданні. Також, судом було виправдано [PERSON] за недоведеністю в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення (т.1 а.с.167-186). Така інформація відповідає дійсності і розповсюджена відповідачами у відповідності до наявних перевірених джерел. Також, поширення зазначеної інформації відповідачами відповідає вимогам ч.1, п.п.1,3 ч.7 ст.43, ст..117 Закону України «Про медіа», оскільки є дослівним або у переказі без спотворення суті відтворенням матеріалів, опублікованих у матеріалі розслідування газети «The New York Times» від 12.08.2023 року (т.1 а.с.13-37). Крім того, така інформація по змісту про відношення чи не відношення позивача до певних підприємств чи позиція іноземних урядів є оціночними судженнями та не порушує немайнові права позивача. Зворотного стороною позивача в суді доведено не було, а тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Щодо спростування неправдивої інформації. За умовами абз. 1 п. 25 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. У відповідності до ч.ч.10,11 ст. 43 Закону України «Про медіа» текст спростування або відповіді в друкованому медіа має бути набрано тим самим шрифтом і поміщено під заголовком "Спростування" або "Відповідь" на тому місці шпальти, в якому наводилася інформація, щодо якої надійшла заява про спростування або реалізацію права на відповідь. Поширення спростування або відповіді в онлайн-медіа має відбуватися у спосіб, максимально наближений до способу поширення інформації, щодо якої надійшла заява про спростування або реалізацію права на відповідь (у тому самому обсязі, на тій самій веб-сторінці або у тому самому розділі веб-сайту тощо). Якщо спростування або відповідь неможливо розмістити на одній веб-сторінці з оригінальною публікацією, суб`єкт у сфері онлайн-медіа має забезпечити перехресні посилання між відповідними публікаціями та розмістити поряд з оригінальним матеріалом повідомлення про те, що інформація з цієї публікації була спростована або стала предметом реалізації права на відповідь. Відтак, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог в частині спростування поширеної інформації про позивача у спосіб найбільш наближений до її поширення та з метою захисту персональних даних відповідача 2 шляхом зобов`язання відповідача 1 - Медіакомпанію «Дойче Велле» (Media Company «Deutsche welle») в особі представництва «Дойче Велле» опублікувати на своєму веб-сайті інтернет-видання [INFO] у тому самому розділі веб-сайту з оригінальною публікацією, що була розміщена та поширена [INFO] , за відповідним посиланням: [INFO] у мережі інтернетпід заголовком «[INFO] » (заголовок було змінено 21.10.2024 року на « [INFO] ») на тому ж веб-сайті, на тій же мові, під заголовком «Спростування», протягом десяти днів календарних днів з дня набрання рішенням законної сили наступний текст спростування, а саме, що інформація: -«Україна купує зброю через [PERSON] в рази дорожче»; -в Україні [PERSON] до початку військових дій підозрювався у причетності до корупційних схем в оборонному секторі; - Президент [PERSON] назвав його "бандитом" під час однієї з пресконференцій у 2019 роціє недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] . На основі з`ясованих обставин, на які посилалась сторона позивача, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Outcome: partial