Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-17 00:00:00

У вересні 2024 року позивач звернулася\~до суду\~з позовом,\~в якому\~просила скасувати\~та виключити\~з Єдиного\~реєстру заборон\~відчуження об`єктів\~нерухомого майна\~Державного реєстру\~речових прав\~на нерухоме\~майно запис\~про обтяження\~№51748101\~від 13.07.2010\~щодо арешту\~1/3\~частки квартири\~ [ADDRESS] \~(далі\~по тексту Квартира). В обґрунтування позовних вимог вказувала на те, що у 2010 році СУ УМВС України в Житомирській області відносно [PERSON] було порушено кримінальну справу за ч.2 ст.307 КК України та постановою СВ Новоград-Волинського МВ УМВС накладено арешт на належну йому на праві власності 1/3 частку Квартири. Вироком суду у 2012 році [PERSON] був засуджений та у 2015 році звільнений від призначеного покарання по закінченню іспитового строку. [INFO] [PERSON] помер, після його смерті відкрилась спадщина на 1/3 частку Квартири. Як спадкоємиця за законом прийняла спадщину, однак оформити свої спадкові права не може у зв`язку з наявністю в реєстрі запису про обтяження на спадкове майно. Враховуючи викладене, просила задовольнити свої вимоги. Сторони до суду не прибули. В заяві від 12.12.2024 позивач підтримала позов, просила задовольнити його та розглянути справу без її участі. Відповідач 11.11.2024 надіслав відзив, в якому просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. В обґрунтування відзиву вказував, що постанова про накладення арешту на спірне майно винесена слідчим СУ УМВС України в Житомирській області, а тому ГУНП в Житомирської області не може бути стороною у справі. Також зазначив, що скасування арешту, який був накладений за правилами кримінального судочинства, підлягає розгляду у порядку, визначеному кримінальними процесуальним законом. Дослідивши матеріали справи, суд приходить наступного висновку. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 19.08.2024 право власності\~на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] , [PERSON] (позивачем) та [PERSON] в рівних частках, по 1/3 за кожним. Також на вказане нерухоме майно зареєстроване обтяження 13.07.2010 згідно постанови слідчого відділу Новоград-Волинського МВ УМВС України в Житомирській області про накладення арешту від 12.07.2010, номер запису про обтяження: 51748101, державний реєстратор Звягельська державна нотаріальна контора Житомирської області. Гразовський В. В. є сином позивачки та [PERSON] . Останній [INFO] помер та його 1/3 частку Квартири успадкувала дружина [PERSON] , отримавши 15.09.2023 відповідне свідоцтво про право на спадщину за законом. Протоколом про накладення арешту на майно від 17.05.2010 оперуповноваженим СБНОН Новоград-Волинського МВ УМВС України в Житомирській області, на підставі постанови про накладення арешту на майно від 12.05.2010, накладено арешт на 1/3 частку Квартири. Кримінальну справу, в межах якої на майно [PERSON] накладено арешт, розглянуто з постановленням 15.05.2012 вироку Новограда-Волинського міськрайонного суду, яким його засуджено за ч.2 ст.307 КК України до покарання у вигляді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна та на підставі ст.75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 3 роки. В подальшому ухвалою суду від 03.06.2015 засудженого [PERSON] було звільнено від покарання, призначеного вироком суду, у зв`язку із закінченням встановленого йому іспитового строку. Питання щодо майна, на яке накладено арешт, не вирішено. [INFO] [PERSON] помер. Спадкова справа після його смерті заведена приватним нотаріусом за заявою матері [PERSON] . Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначала, що на сьогоднішній день її право власності на частину спадкового нерухомого майна порушені, так як накладений арешт чинить перешкоди в отриманні їй свідоцтва про право на спадщину. Надаючи правову оцінку даним правовідносинам, суд виходить з наступного. Статтею 41\~Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно з ст.1 Першого Протоколу Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна (ст.10 Загальної декларації прав людини). Відповідно до ст.ст.316, 317, 319\~ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст.321 ЦК України). Нормами ст.391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. До складу спадщини входять всі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини (ст.1218 ЦК України). Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом (ст.328 ЦК України). Однією з таких підстав, відповідно до ст.1217 ЦК України, є спадкування майна, в тому числі за законом. Згідно зі ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Суд зауважує, що із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Арешт майна у такому разі із заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обтяження права особи користуватися належним їй майном і вона правомірно розраховує на його припинення. Такі правомірні очікування ґрунтуються на закріпленому у ст.3 Конституції України, ст.13 Конвенції головному обов`язку держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність, утверджувати й забезпечувати права і свободи та надавати людині ефективний засіб їх юридичного захисту. Тому, вимоги про звільнення майна з-під арешту виступають способом захисту права власності (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (зі змісту правового висновку, сформульованого Верховним Судом у постанові від 15.05.2019 (справа № 372/2904/17-ц) та у постанові ВП ВС від 12.06.2019 у справі № 766/21865/17). Разом із\~ухваленням вироку\~та набранням\~ним законної\~сили,\~втрачається легітимна\~мета арешту\~майна,\~як втручання\~у конвенційне\~право особи\~на мирне\~володіння ним, збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження. Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення, адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення ст.3 Конституції України, ст.13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Після ухвалення вироку та його виконання втратилася можливість застосування специфічного порядку скасування обтяження права власності, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами у зв`язку з прийняттям 13.04.2012 Кримінального процесуального кодексу України в новій редакції та неможливістю іншим чином відновити порушені права позивача. Арешт майна у такому разі, як захід забезпечення кримінального провадження, неправомірно обмежує право власності на належне позивачу майно. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначений у ст.16 ЦК. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. Враховуючи те,\~що питання\~про зняття\~арешту не\~вирішене під\~час винесення\~кінцевого рішення\~у кримінальній\~справі щодо сина позивача, внаслідок чого вона, як спадкоємець, позбавлена змоги в повному обсязі володіти, користуватися та розпоряджатися своїм спадковим майном, суд приходить переконання, що права [PERSON] підлягають судовому захисту у спосіб шляхом зняття арешту з майна (а не скасування, як просила позивач), а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду викладену у постанові від 30.06.2020 у справі №727/2878/19, яка вважає, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та не знятого за цим кодексом, слід розглядати за правилами цивільного судочинства. У зв`язку з цим суд відхиляє аргументи представника відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, оскільки вони спростовуються позицією Великої Палати Верховного Суду у вище зазначеній постанові. У свою ж чергу, не підлягають задоволенню позовні вимоги у частині скасування та виключення запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна про обтяження №51748101 від 13.07.2010, оскільки останній вчинений правомірно і така вимога є неналежним способом захисту порушеного права, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог позивача у цій частині. При цьому, задоволення позовних вимог позивача у частині зняття арешту з нерухомого майна, яке належало [PERSON] , відновлять порушені права позивача на спадкове майно, зокрема у разі наявності судового рішення про таке зняття, відповідні обтяження припиняються. Відтак, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. У позовних вимогах позивач просила залишити судові витрати за нею, тому суд не вирішує питання їх стягнення з відповідача у справі.

Outcome: partial