Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-23 00:00:00

22 листопада 2024 року Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №Р24.00302.004906104 від 11.02.2019 в розмірі 59099,19 гривень та стягнути понесені судові витрати у сумі 2422,40 гривень. В обґрунтування заявленого позову представник позивача посилається на те, що 11.02.2019 року між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та [PERSON] було\~укладено договір\~кредиту №Р24.00302.004906104. 25.07.2023 року між Акціонерним Товариством «Ідея Банк» і Товариством обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» було укладено Договір Факторингу №01.02- 31/23. Відповідно до розділу 2 згаданого Договору факторингу АТ «Ідея Банк» відступило свої права Вимоги, а ТОВ «СВЕА ФІНАНС» набуло право вимоги за первинними договорами, в розмірі заборгованості боржника перед АТ «Ідея Банк». Станом на дату звернення до суду заборгованість відповідачки перед позивачем складає 59 099,19 гривень. У зв`язку з чим представник позивача звернувся до суду з цим позовом. Ухвалою суду від 12.12.2024 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику) сторін. Відповідачка правом подання відзиву на позовну заяву не скористалась, з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не зверталась. Ухвала про відкриття провадження разом з позовом та додатками, надсилалися їй за зареєстрованим місцем проживання належним чином і до суду повернувся конверт з відміткою «за закінченням терміну зберігання», вважається вручені належним чином. Суд не може зобов`язати сторону скористатися своїм правом, але сторона, яка добровільно відмовилася від використання свого права, маючи всі можливості ним скористатися, має миритися з процесуальними наслідками свого рішення. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов таких висновків. Судом встановлено, що 11.02.2019 року між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено договір кредиту №Р24.00302.004906104. Відповідно до розділу 1 Кредитного договору, Банк надає позичальнику кредит у розмірі 50 000,00 грн. для власних потреб, в свою чергу Позичальник зобов`язується одержати кредит та повернути його разом з процентними платежами ( процентами і платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно із Графіком платежів. Кредит надається строком на 18 місяців. Кредитним договором встановлено розмір процентної ставки 15,00% річних. Підписанням відповідного Кредитного договору позичальник також приєднався до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (у редакції, що діяла станом на дату укладення договору, і яка розміщена за посиланням\~https://ideabank.ua/uk/about/public-contracts\~та підтвердив свою обізнаність про Умови та Тарифи Банку.) На виконання умов вищевказаного договору Акціонерним Товариством «Ідея Банк» свої зобов`язання по видачі відповідних сум кредиту виконано повністю. Відповідачка виконувала взяті на себе зобов`язання з істотним порушенням умов Договору, сплачуючи поточні щомісячні платежі з простроченням дати їх сплати, сплачуючи щомісячні платежі не в повному обсязі та/або не сплачуючи взагалі, що спричинило виникнення простроченої заборгованості. 25.07.2023 року між Акціонерним Товариством «Ідея Банк» і Товариством обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» було укладено Договір Факторингу №01.02-31/23. Відповідно до розділу 2 Договору Факторингу АТ «Ідея Банк» відступило свої права вимоги, а ТОВ «СВЕА ФІНАНС» набуло право вимоги за первинними Договорами, в розмірі заборгованостей боржників перед АТ «Ідея Банк», визначеними в Реєстрі Боржників. В тому числі за Договором Факторингу ТОВ «СВЕА ФІНАНС» було відступлено право вимоги за заборгованістю [PERSON] перед АТ «Ідея Банк» за договором №Р24.00302.004906104 від 11.02.2019. Відповідно до абзацу 1 частини 1 статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Кредитор у зобов`язанні замінюється іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином - відступлення права вимоги (пункт 1 частина 1 статті 512 ЦК України). Таким чином, в силу положень статей 512 та 1077 ЦК України, а також Договору факторингу Позивач набув прав (статусу) кредитора та всіх прав вимог за Кредитним договором по відношенню до відповідача. З виписки по особовому рахунку вбачається, що [PERSON] користувалась кредитними коштами та з 11.02.2019 по 24.02.2020 частково погашала кредитну заборгованість. Згідно з розрахунком заборгованості по Кредитному договору №Р24.00302.004906104 від 11.02.2019, заборгованість [PERSON] перед TOB «СВЕА ФІНАНС» (попередня назва «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА») станом на 25.07.2023, складає 59 099,19 грн., яка складається із заборгованості за основним боргом 22 923,35 гривень; заборгованості за відсотками 10 678,48 грн.; заборгованості за іншими процентними платежами 25 497,36 грн. Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК. Згідно до ч. 1\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1\~ст. 1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 1050 ЦК України\~передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Кредитодавець свої зобов`язання виконав повністю та надав позичальнику можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідачка скористалася наданим кредитом, проте зобов`язання належним чином за договором не виконала, в результаті чого виникла заборгованість у сумі 59\~099,19 гривень. Згідно з\~ст. 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Таким чином, судом встановлено, що відповідачкою було порушено право позивача на повернення йому грошових коштів, наданих позичальнику у кредит. Щодо позовних вимог про стягнення комісії за кредитним договором Відповідно до частин першої та другої\~статті 11 Закону України «Про споживче кредитування»\~після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець, на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Відповідно до частини п`ятої\~статті 12 Закону України «Про споживче кредитування»\~умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності\~Законом України «Про споживче кредитування»\~(10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті\~11, частини п`ятої статті\~12 Закону України «Про споживче кредитування». Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 194/1387/19, провадження № 61-7416св20. Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга\~статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Нікчемний правочин (частина друга\~статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу /набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає. Такі висновки зроблені в постанові Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі №359/12165/14-ц. Тлумачення частини першої\~статті 203 ЦК України\~свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених\~ст. 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер і в них поряд із приватно - правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно - правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно - правових нормах. Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 18 травня 2022 року в справі №613/1436/17. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя\~статті 89 ЦПК України). Суд звертає увагу, що в кредитному договорі не зазначено конкретного переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з обслуговуванням кредиту, що надаються відповідачці та за які банком встановлена щомісячна комісія, також АТ «ІДЕЯ БАНК» не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, а тому положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті\~11, частини п`ятої статті\~12 Закону України «Про споживче кредитування». В постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року в справі №496/3134/19, зроблені наступні висновки: якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення. Велика Палата Верховного Суду наголошує, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Як встановлено з матеріалів справи, пунктом 3 Заяви від 28.09.2020 №920239-305 про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб встановлено комісію за обслуговування кредитної заборгованості, тобто фактично встановлено плату позичальника за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо передбачена частиною першою\~статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Необхідність внесення плати у розмірі 238,15 грн щомісяця за обслуговування кредитної заборгованості передбачена розділом «Графік платежів» вказаної Заяви на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб. При цьому, з аналізу змісту зазначеного пункту договору вбачається, що сплату відповідної комісії банк покладає на позичальника попри те, що дії, за які вона справляється, вчиняються на користь банку, зокрема, послуги щодо списання та зарахування коштів з метою повернення кредиту, розрахунково-касове обслуговування кредиту. Ураховуючи, що банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачкою при укладенні оспорюваного кредитного договору, то положення заяви № Р24.00302.004906104 від 11.02.2019 про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб щодо обов`язку позичальниці щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,99% є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06.11.2023 року у справі № 204/224/21. Ураховуючи викладене, суд вважає, що заборгованість заявлена позивачем до стягнення підлягає зменшенню на розмір нарахованої комісії у розмірі - 25 497,66 грн. Договір (Заяву) у встановленому законом порядку відповідачкою не оспорювався та недійсним не визнавався. Відповідачкою обставини підписання кредитного договору (Заяви) та отримання кредитних коштів не заперечуються. Наданими правами відповідачка не скористалася, у відповідності до вимог\~ст.81 ЦПК України\~не спростувала наведені позивачем доводи і надані до справи письмові докази. Дослідивши надані позивачем розрахунки заборгованості у взаємозв`язку з виписками по рахунку відповідачки за укладеним кредитним договором, суд дійшов висновку про доведеність позовних вимог щодо стягнення за кредитним договором (Заявою) заборгованості за кредитом та відсотками. Відтак, встановивши дані обставини, враховуючи, що між сторонами по справі виникли кредитні правовідносини, відповідачкою грошові кошти отримано, але в порядку та на умовах договору не повернуто, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС»\~ підлягають частковому задоволенню. Частиною 1\~ст. 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.263\~ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права,бути законним і обґрунтованим.\~\~Законним є рішення,ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.\~\~Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства,визначеному цим Кодексом.\~\~При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права,викладені в постановах Верховного Суду.\~\~Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Щодо судового збору Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, ураховуючи часткове задоволення позовних вимог 56,86% (33601,83*100:59099,19), вважає стягнути з відповідача судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1377,38 грн (2422,40*56,86%). На підставі ст.ст.\~526,\~634,\~1049,\~1054 Цивільного кодексу України\~та керуючи сьст.ст.\~2,\~4,\~81,\~82,\~128,\~141,\~142,\~259,\~263-265,\~268,\~272,\~273,\~280-282 ЦПК України, суд

Outcome: partial