Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-20 00:00:00

\~ \~ \~ \~В жовтні 2024 року позивачка звернулася до суду із позовом, в якому просила визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , право власності на житловий будинок, розташований в [ADDRESS] (раніше вулиця мала назву [PERSON] ). \~ \~ \~ \~На обґрунтування вимог вказувала, що будинок належав [PERSON] , але правовстановлюючий документ відсутній. Через це їй відмовили в нотаріальному оформленні спадщини. \~ \~ \~ \~Вказуючи, що є спадкоємицею за заповітом і прийняла спадщину, але через вказану обставину не має можливості на її оформлення в нотаріальному порядку, тому звернулася за цим до суду і просила визнати за нею право власності на вказанe нерухоме майно. В судове засідання сторони не з`явився, про його час та місце були повідомлені належним чином, позивачка надала заяву з проханням розглядати справу без її участі; від відповідача заяв не надійшло. \~ \~ \~ \~Суд, вважаючи можливим здійснити розгляд справи без участі сторін, дослідивши матеріали та докази справи, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. \~ \~ \~ \~ [INFO] померла [PERSON] , яка на час смерті проживала та була зареєстрована в [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Після її смерті відкрилася спадщина, в тому числі на нерухоме майно, серед якого є житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами, розташований за цією ж адресою. \~ \~ \~ \~Згідно з ч.ч.1-4 ст. 1268, ч.1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину шляхом подання відповідної заяви до нотаріальної контори за місцем її відкриття або шляхом проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Цивільний кодекс України передбачає два види спадкування: за законом і за заповітом (ст. 1217 ЦК України). Згідно зі ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті; у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу; право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК України). Відповідно до ст. 1234 та ст. 1235 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю; право на заповіт здійснюється особисто; заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповітом спадкодавець може охопити все своє майно чи майнові права або ж визначити конкретне майно (майнові права), які підлягають спадкуванню спадкоємцем, визначені заповітом (ст. 1236 ЦК України). За свого життя [PERSON] склала заповіт, посвідчений 16 грудня 2010 року секретарем Котляревської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області за реєстр № 23, яким заповіла на випадок своєї смерті нерухоме майно [PERSON] , зокрема й житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами по [ADDRESS] . Позивачка вчасно, в передбачений законом шестимісячний строк 05 червня 2012 року, подала приватному нотаріусу Жовтневого районного нотаріального округу Миколаївської області Сапезі О.П. заяву про прийняття спадщини, на підставі якої нотаріусом була заведена спадкова справа за № 27/2012. Відповідно до довідки Шевченківської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області від 04 жовтня 2024 року № 324, наданої позивачкою, на час смерті [PERSON] з нею ніхто інший не був зареєстрований. Аналогічна інформація записана і в довідці Котляревської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області від 23 лютого 2012 року, яка міститься в спадковій справі, заведеній після смерті [PERSON] . Таким чином позивачка [PERSON] є єдиною спадкоємицею за заповітом після смерті [PERSON] . Вподальшому вона оформила в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] земельну ділянку, площею 2,33 га, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в межах Миколаївського району Миколаївської області. Слід відмітити, що постановою Верховної Ради України № 1377-VIII від 19 травня 2016 року «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» Жовтневий район Миколаївської області був перейменований на Вітовський, а відповідно до постанови Верховної Ради України «Про утворення та ліквідацію районів» від 17 липня 2020 року №807-ІХ у Миколаївській області було утворено Миколаївський район (з адміністративним центром у місті Миколаїв) до складу якого увійшла також Шевченківська сільська територіальна громада, і с. Котляреве, а також ліквідовано у Миколаївській області старі районні територіальні утворення, зокрема й Вітовський район. Однак, згідно письмового роз`яснення нотаріуса від 17 вересня 2024 року їй неможливо нотаріально оформити спадщину за заповітом на будинок, оскільки не було надано належних правовстановлюючих документів на нього. За пунктами 4.1, 4.15, 4.18, 4.20 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства Юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус перевіряє наявність спадкоємців, які прийняли спадщину, факт прийняття спадщини а також наявність правовстановлюючих документів, а у разі їх відсутності, роз`яснює про вирішення такого питання в судовому порядку. З матеріалів справи вбачається, що у позивачки відсутня можливість отримати правовстановлюючі документи у позасудовому порядку. Так, первісна власниця будинку [PERSON] побудувала його за свого життя. Згідно технічного паспорту на будинок, складеного комунальним підприємством «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» в 2024 році, житловий будинок по [ADDRESS] має житлову площу 27,6 кв.м., загальну площу 42,9 кв.м., рік побудови 1957. Такі ж дані вказані і в довідці цього підприємства від 25 липня 2024 року. У 1957 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Відповідно до копії погосподарської книги Шевченківської сільської ради Миколаївської області цей житловий будинок існує та рахувався на праві приватної власності за [PERSON] , в тому числі і на час її смерті. До 2004 року виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилося питання узаконення житлових будинків та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалися рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними по господарських книг сільських, селищних Рад із додатком списків громадян, яким ці будинки належали. До вказаних правовідносин також підлягала застосуванню Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26. Відповідно до положень цих нормативних актів, записи у погосподарських книгах визнавалися у якості актів органів влади (публічної), що підтверджують право приватної власності. Це свідчить про те, що [PERSON] побудувала за свого життя будинок та мала його у власності. Положення ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК України вказують, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Дослідженими під час розгляду справи доказами підтверджено, що будинок належав за життя [PERSON] , а після її смерті входить до складу спадщини і в порядку спадкування повинен відійти спадкоємцям, тобто позивачці в справі як спадкоємиці за заповітом. Враховуючи, що іншим способом, окрім судового порядку, позивачка не може захистити своє спадкове майнове право, тому відповідно до ст. 16 ЦК України воно підлягає захисту шляхом визнання за нею права власності на нерухомість в порядку спадкування. За викладеного,

Outcome: approved