Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-16 00:00:00

Короткий зміст позовної заяви. У грудні 2024 року позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання факту окремого проживання та визнання права особистої приватної власності на житловий будинок та господарчі споруди. Позовну заяву мотивовано тим, що 19.11.1967 року він уклав шлюб з [PERSON] . Однак спільне життя з відповідачем не склалося, внаслідок чого між нами припинилися шлюбні стосунки та вони перестали вести спільне господарство і з липня 2003 року стали проживати окремо. Лише 04.11.2024 року рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області по справі №511/3636/24 шлюб між ними було розірвано. Після припинення шлюбних відносин в період окремого проживання 24.09.2003 року він за власні кошти в особисту власність придбав житловий будинок по [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі - продажу будинку серії ВАМ №605285 від 24.09.2003 року, посвідченим державним нотаріусом Л.М. Патраманською. На даний час після розірвання шлюбу постало питання про належність будинку, який оформлений на ім`я [PERSON] , та який було придбано в період перебування у зареєстрованому шлюбі, так як позивач одноособово не може розпорядитися зазначеним об`єктом нерухомого майна. Просить встановити факт окремого проживання з [PERSON] з 2003 року до [INFO] , у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин та визнати за ним право особистої приватної власності на житловий будинок та господарчі споруди, які розташовані по [ADDRESS] . Процесуальні дії по справі. Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 07.01.2025 року відкрито провадження у спрві в порядку загального позовного провадження (а.с. 44) Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 31 січня 2025 року закрито підготовче провадження та призначеносправу до судового розгляду по суті (а.с. 48) Позиції сторін в судовому засіданні. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов визнала, не заперечувала проти визнання особистою приватною власністю житлового убдинку по [ADDRESS] за позивачем, так як він був придбаний позивачем за власні кошти . Судом у справі встановлені наступні фактичні обставини. Так [PERSON] на праві власності належить житловий будинок та господарчі споруди, які розташовані по [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі - продажу будинку ВАМ №605285 від 24.09.2003 року посвідченим державним нотаріусом Л.М. Патраманською (а.с. 6) 30.09.2003 року зазначений договір у встановленому порядку був зареєстрований в територіальному БТІ, що підтверджується Витягом 1600939 від 30.09.2003 року. (а.с. 7) Наявність житлового будинку та господарчих споруд підтверджується технічним паспортом, згідно якого зазначене нерухоме майно складається з: «А-1» - житловий будинок, «А1» - житлова прибудова, «а» - веранда, «аі» - прибудова, «а2» - веранда загальною площею 90,60 кв.м., в тому числі житловою 39,10 кв.м., та господарчих споруд: «Б» - гараж, «В» - сарай, «Г» - навіс, «Д»- вбиральна. «І» - цистерна, «№ 1 -2» - огорожа. (а.с. 8- 12) Відповідно до Звіту про проведення технічного обстеження від 13.12.2024 року житловий будинок та господарчі споруди відповідають чинним Державним будівельним нормам та правилам. (а.с. 13-21). Житловий будинок та господарчі споруди розташовані на земельній ділянці площею 0,0956 га, яка надана [PERSON] , Роздільнянською міською радою Одеської області відповідно до рішення XII сесії XXIV скликання від 29.12.2003 року. (а.с. 24) Також судом встановлено, з 19.11.1967 року по 04.11.2024 року позивач [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який вони зареєстрували у виконавчому комітеті Новоукраїнської сільської ради Роздільнянського району Одеської області, актовий запис №13, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с 31) 04.11.2024 року на підставі рішення Роздільнянського районного суду Одеської області по справі №511/3636/24 шлюб між ними розірвано. Рішення суду набрало законної сили. (а.с. 32) Позивач доводив в суді, що з 2003 року вони припинили шлюбні відносини і не проживали однією сім`єю, а тому будинок був придбаний ним за власні кошти і в період окремого проживання з відповідачкою. В підтвердження цього також надав суду копію домової книги на житловий будинок по [ADDRESS] , відповідно до якої відповідачка ніколи не була зареєстрована за вказаною адресою, а проживає за адресою с.Петро-Євдокіївка Роздільнянського району Одеської області. (а.с. 25- 30). Дані спірні правовідносини регулюються наступними нормами права.\~ \~ \~ Відповідно до ч. 1 ст.\~15\~ЦК\~України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України, суд в порядку окремого провадження розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У відповідності до вимог ст. ст. 315,319 ЦПК України, суди розглядають справи про встановлення фактів від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, в випадках коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян: - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. (аналогічні положення містить стаття 60 СК України). У пункті 9 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України»(чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при Фактичному припиненні шлюбу). Аналогічні положення закріплені в статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України. Відповідно до висновку ВС у справі №546/912/16-ц від 24.01.2020 року конструкція норми статті 22КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Застосовуючи норму статті 22 КпШС України або статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Таким чином, заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Висновки суду. Суд, давши оцінку обгрунтованості заявленого позову, заслухавши пояснення позивача та відповідача, прийшов до висновку про його задоволення з наступних підстав. Так сторони в суді підтвердили, що не дивлячись на те, що вони перебували в зареєстрованому шлюбі до листопада 2024 року, саме в 2003 році вони припинили спільне проживання, шлюбні відносини та перестали вести спільне господарство. Відповідач в суді підтвердила, що після припинення спільного проживання з [PERSON] стала проживати в с.Петро- Євдокіївка Роздільнянського району Одеської області. Житловий будинок в [ADDRESS] позивач придбав за власні кошти і він є його особистою приватною власністю, вона не претендує на частку у цьому майні. Визнання позову відповідачем не суперечить іншим матеріалам справи, не порушує права інших осіб. Таким чином, судом встановлено, факт, що сторони у справі проживали окремо під час зареєстрованого шлюбу в період з 2003 року до [INFO] , а житловий будинок та господарчі споруди, які розташовані по [ADDRESS] та складають з: «А-1» - житловий будинок, «А1» - житлова прибудова, «а» - веранда, «аі» - прибудова, «а2» - веранда загальною площею 90,60 кв.м., в тому числі житловою 39,10 кв.м., та господарчих споруд: «Б» - гараж, «В» - сарай, «Г» - навіс, «Д»- вбиральна, «І» - цистерна, «№1-2» - огорожа. не є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , а є особистою приватною власністю позивача. Згідно з ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Оскільки право позивача вільно розпоряджатися нерухомими майном, яке є його особистою приватною власністю, він правомірно звернувся до суду за захистом не визнаних прав і суд відповідно до норм діючого законодавства, вважає, що його право підлягає захисту шляхом визнання за позивачем право особистої приватної власності.

Outcome: approved