Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-17 00:00:00

У травні 2023р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт» (а.с. 1-8 т. 1), в якому просила суд: - визнати незаконним та скасувати наказ відповідача «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 39к від 27 квітня 2022р., в частині оголошення з 01 травня 2022р., не з вини працівника простою позивачці [PERSON] , провідному юрисконсульту відділу правового забезпечення договірної роботи Юридичного управління відповідача, яку було включено до Списку працівників відповідача, яким оголошений простій не з вини працівника, відповідно до положень статей 34 та 113 КЗпП України (далі по тексту - вимога № 1); - стягнути з відповідача на користь позивачки різницю між середнім заробітком та оплатою за простій за період часу з 01 травня 2022р. по 03 лютого 2023р. (далі по тексту - вимога № 2); - стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору та судові витрати на професійну правничу допомогу (далі по тексту - вимога № 3). Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що вона працювала у відповідача на посаді провідного юрисконсульта відділу правового забезпечення договірної роботи Юридичного управління відповідача, та 03 лютого 2023р., позивачку було звільнено з роботи, згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України. 27 квітня 2022р. відповідачем було видано наказ № 39к «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», відповідно до якого, посаду, яку обіймала позивачка, було включено до списку працівників відповідача, яким оголошено простій не з вини працівника, відповідно до положень ст. ст. 34 та 113 КЗпП України, починаючи з 01 травня 2022р. На думку сторони позивача, зазначений вище наказ відповідача за № 39к від 27 квітня 2022р., в частині, щодо оголошення простою, є незаконним, оскільки відповідачем, як роботодавцем не було зупинено роботу підприємства, яке продовжувало здійснювати свою господарську діяльність, і оголошення простою працівникам було здійснено вибірково лише з певною кількістю працівників. Крім того, після оголошення простою, позивачка фактично виконувала свою трудові обов`язки, належним чином виконуючи завдання її безпосереднього керівника, не дивлячись, що перебувала поза межами місця роботи. Також сторона позивача наголошувала, що обсяги роботи на підприємстві не зменшились, а навіть збільшились, оскільки відповідачем з 02 червня 2022р. було запроваджено на підприємстві шестиденний робочий тиждень, тривалістю 48 годин, з одним вихідним днем - в неділю. За час простою, відповідачем, як роботодавцем було здійснено позивачці, як працівнику оплату праці частково (2/3 посадового окладу працівника), а враховуючи те, що простій було оголошено незаконно, позивачка вважає, що має право на отримання різниці між середнім заробітком та оплатою за простій, за період часу з 01 травня 2022р. по 03 лютого 2023р. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом для захисту свого порушеного права. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 08 травня 2023р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 16 серпня 2023р. на адресу суду надійшло клопотання сторони відповідача про розгляд справи, в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 104, 105 т. 1). 14 вересня 2023р. на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 110-120 т. 1), в якому відповідач проти позову заперечив, зазначивши, що при зверненні до суду з вказаним позовом, позивачка не зазначила, що вона працювала у відповідача на посаді провідного юрисконсульта відділу правового забезпечення договірної роботи Юридичного управління відповідача, і за нею, як провідним юрисконсультом було закріплено супроводження договірну роботу Регіонального управління № 2, і вказане управління відповідала за реалізацію експортних контрактів. 24 лютого 2022р. Державною службою експортного контролю України були скасовані усі дозволи на експорт продукції військового призначення. При цьому, внаслідок евакуації працівників підприємства та відновлення роботи підприємства в м. Львові, більшість працівників Регіонального управління № 2 не мали поточних завдань, як і належного робочого місця, у зв`язку з чим відповідачем було прийнято наказ № 39к від 27 квітня 2022р., яким було призупинено дію трудових договорів з працівниками, частину працівників, в тому числі, з позивачкою було оголошено простій, не з вини працівника, при цьому при ухваленні зазначеного наказу, відповідачем, як роботодавцем, було враховано повідомлення позивачки, що після 24 лютого 2022р. вона евакуювалась до м. Сквири та готова працювати виключно дистанційно, оскільки внаслідок хакерської атаки під час військового вторгнення російської федерації в Україну, роботу техніки підприємства відновити було неможливо. Також відповідач наголошував, що 26 листопада 2022р. ним було видано наказ за № 115-ШР, відповідно до якого було скорочено штат працівників, більше ніж на 40 %. На думку сторони відповідача, посилання сторони позивача про збільшення обсягів роботи, та запровадження у відповідача шестиденного робочого тижня не відповідає дійсності, оскільки шестиденний робочий тиждень було запроваджено за клопотанням основного замовника відповідача -Міністерства оборони України. Оскільки оголошення позивачці простою, відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства, то відповідач вважає, що вимога позивачки № 2 не підлягає до задоволення, оскільки вважає, що розрахунок здійснено невірно. Відповідь на відзив стороною позивача не подавалась. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 29 лютого 2024р. здійснено перехід з розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін - в розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 06 червня 2024р. стороною відповідача було подано до суду заяву про застосування наслідків пропуску строків звернення до суду (а.с. 19-21 т.2). 06 червня 2024р. на адресу суду надійшли заперечення сторони позивача на заяву про застосування наслідків пропуску строків звернення до суду (а.с. 25 т. 2). В судовому засіданні позивачка, представник позивачки, заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, наведених у позові, просили суд позов задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечив, з підстав, наведених у відзиві на позов, просив суд відмовити в задоволені позову, вважаючи, що стороною позивача без поважних причин пропущені строки звернення до суду з вказаним позовом. Суд, заслухавши пояснення позивачки, представників сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Стаття 43 Конституції України визначає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Судом встановлено, що позивачка перебувала у трудових відносинах із відповідачем, працюючи на посаді провідного юрисконсульта відділу правового забезпечення договірної роботи Юридичного управління відповідача, та 03 лютого 2023р., на підставі наказу відповідача за № 40-к «Про звільнення [PERSON] », позивачку було звільнено з роботи, згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 21 т. 1). Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 09 березня 2022р. за № 237 «Деякі питання діяльності Державного концерну «Укроборонпром» було постановлено виключити зі складу Державного концерну «Укроборонпром» відповідача та передати до сфери управління Міністерства оборони України. 21 березня 2022р. відповідачем був виданий наказ № 51 «Про особливості роботи Державної компанії «Укрспецекспорт» в умовах дії воєнного стану», відповідно до п. 7.2 якого було зобов`язано керівників структурних підрозділів у строк до 25 квітня 2022р. подати до управління роботи з персоналом списки працівників, трудові договори з якими можуть бути призупинені відповідно до ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та пропозиції щодо оголошення простою не з вини працівників відповідно до статей 34 та 113 КЗпП України; було зобов`язано управління роботи з персоналом на підставі пропозицій керівників структурних підрозділів у строк до 27 квітня 2022р. підготувати та подати на розгляд та затвердження проекти відповідних наказів (п. 8 наказу). З матеріалів справи вбачається, що безпосереднім керівником позивачки, було подано службову записку, в якій останній повідомляв відповідача, про неможливість забезпечити позивачку роботою, а також те, що остання повідомила, що може працювати виключно в м. Сквирі, куди евакуювалась. Судом встановлено, що згідно п. 3 наказу відповідача № 39к від 27 квітня 2022р., було оголошено, з 01 травня 2022р. простій не з вини працівників, відповідно до положень ст. ст. 34 та 113 КЗпП України, працівникам відповідача, згідно зі списком, наведеним у додатку 3 до цього наказу (а.с. 11, 12 т.1). Згідно додатку 3 до вказаного наказу, до вказаного списку було включено і посаду, яку обіймала позивачка (а.с. 18 т. 1). За змістом ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно вимог ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до положень, викладених у ст.ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022р., у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05:30 год. 24 лютого 2022р. строком на 30 діб. В подальшому, воєнний стан неодноразово продовжувався, та діє на час ухвалення рішення по даній цивільній справі. Стаття 64 Конституції України передбачає, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40,47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції. Отже, Конституція України передбачає, що в умовах воєнного стану можуть встановлюватись окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень, зокрема, щодо прав, передбачених ст.43 Конституцією України. Як визначено п. 2 Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». 24 березня 2022р. набрав чинності Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Згідно із ст. 1 зазначеного Закону (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) цей Закон визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до ст. ст. 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом. Відповідно до ч. 1 ст. 34 КЗпП України, простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. Згідно з ч. 1 ст. 2-1 КЗпП України забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому громадському об`єднанні, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їхніх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання. Частиною 1 ст. 113 КЗпП України визначено, що час простою не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Звертаючись до суду з вимогою № 1, позивачка зазначала, що відповідачем незаконно було видано оспорюваний наказ № 39к від 27 квітня 2022р., в частині оголошення їй, як працівнику відповідача простою, при цьому, після 01 травня 2022р. позивачка фактично виконувала свою роботу, про що може свідчити її переписка, у відповідних месенджерах (а.с. 51-62, а.с. 187-224 т. 1). В судовому засіданні представник відповідача звертав увагу суду, що позивачка повідомила відповідача, як роботодавця, що вона в змозі працювати лише дистанційно, оскільки перебуває в м. Сквирі, при цьому звертав увагу суду, що до 24 лютого 2022р. позивачка обіймаючи посаду провідного юрисконсульта здійснювала супроводження договірної роботи Регіонального управління № 2 щодо експортних контрактів з наступними країнами: Казахстан, Бангладеш, Єгипет та Алжир. В свою чергу, представник позивача наголошувала, що позивачка повідомляла відповідача, що може виконувати роботу дистанційно, і на думку сторони позивача мали місце до позивачки, як працівника, зі сторони відповідача дискримінаційні підходи. Так, представник відповідача зазначав, що правою підставою оголошення простою для працівників підприємства у вищезазначеному оспорюваному наказі, вказано Указ Президента України від 24 лютого 2022р. №64/2022 «Прo введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про правовий режим воєнного стану», а безпосередньою його причиною військову агресію російської федерації, наслідком якої стало обмеження у здійсненні господарської діяльності. Окрім того, загальновідомими є факти знищення та пошкодження майна підприємства, внаслідок хакерської атаки. Разом з тим, протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною позивача не було надано до суду жодного належного і допустимого доказу, того, що позивачка може виконувати роботу, враховуючи ті зміни, які відбулися на підприємстві (у відповідача), після 24 лютого 2022р. При цьому, судом критично оцінюються, надані стороною позивача, в якості доказів скріншоти повідомлень (а.с. 51-62, а.с. 187-224 т. 1), оскільки частина зазначених повідомлень датовані до оголошення простою, тобто до 01 травня 2022р., а в решті скріншотах, судом не можливо встановити з ким із працівників відповідача була здійснена переписка позивачкою, і ті прохання, які містились в цих повідомленнях, чи можливо розцінювати, як офіційне завдання роботодавця працівника для виконання трудових обов`язків. Крім того, зазначені повідомлення, не містять відомостей, що після о1 травня 2022р. і до дати звільнення позивачки з роботи - 03 лютого 2023р., вона систематично та безперервно виконувала свої трудові обов`язки. Протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною позивача не були спростовані взагалі доводи сторони відповідача, що позивачка перебуваючи в м. Сквирі, взмозі в повному обсязі виконувати свої трудові обов`язки, як і не встановлено, в судовому засіданні, що після ознайомленні позивачки з наказом № 39к від 27 квітня 2022р., остання заперечувала проти включення її до списку працівників, яким оголошено про простій не з вини працівника. В судовому засіданні представник позивача не могла пояснити суду, в яких проектах (відповідних договорах), працювала/брала участь безпосередньо позивачка, як і не могла пояснити суду, які трудові (посадові) обов`язки нею виконувались, після оголошення простою. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідачем правомірно було оголошено позивачці про простій, не з вини працівника, з 01 травня 2022р., при цьому судом встановлено, що внаслідок військової агресії російської федерації проти України, мало місце погіршення фінансового стану відповідача, необхідність оптимізації витрат, і структури штату його працівників, яка була суттєво скорочена. З урахуванням викладеного суд не вбачає правових підстав для задоволення вимоги № 1. Вимога позивачки № 2 про стягнення на її користь різниці між середнім заробітком та оплатою за простій за період часу з 01 травня 2022р. по 03 лютого 2023р. є похідною від попередньої позовної вимоги № 1, та також не підлягає задоволенню, оскільки судом не було встановлено незаконність вищезазначеного наказу про оголошення простою працівників підприємства, зокрема і позивачці. Заява сторони відповідача про застосування наслідків пропуску строків звернення позивачки до суду з вказаним позовом, не підлягає задоволенню, в силу положень п. 1 Прикінцевих положень КЗпП України, постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023р. № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», при цьому судом враховано час звернення позивачки з вказаним позовом (01 травня 2023р.), а також те, що судом відмовлено в задоволені вимог №№ 1-2. Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29). При прийнятті рішення суд також враховує, що відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя . Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994р., ст. 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягає стягненню судові витрати (вимога № 3).

Outcome: dismissed