Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-27 00:00:00

18.10.2024 року до Калинівського районного суду Вінницької області звернувся [PERSON] із вказаним цивільним позовом, в якому просить позбавити його колишню дружину [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування цієї вимоги зазначив, що раніше перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , від якого у них народилось троє дітей, з яких син [PERSON] , [INFO] , є неповнолітнім. Відповідач з 2015 року самоусунулася від виховання і утримання дитини, не цікавиться її життям, не проявляє свого піклування та турботи, не піклується про її здоров`я, моральний, фізичний та культурний розвиток. З урахуванням наведеного, на переконання позивача, наявні законні підстави для позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно своєї малолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] . Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.10.2024 року, визначено склад суду з розгляду цивільного позову: головуючого суддю Сєліна Є.В. Ухвалою судді Калинівського районного суду Вінницької області Сєліна Є.В. від 28.10.2024 року, відкрито провадження за позовом, визначено здійснити його розгляд за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Згідно ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 05.12.2024 року, зобов`язано Орган опіки та піклування Калинівської міської ради Вінницької області надати письмовий висновок про доцільність (недоцільність) позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] . На підставі ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 30.01.2025 року, закрито підготовче провадження у справі, призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримав заявлені ним позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. На уточнююче питання головуючого судді зазначив, що позбавити [PERSON] батьківських прав відносно їх малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , йому потрібно виключно з метою уникнення мобілізації під час дії воєнного стану, оскільки він може бути призваний до лав Збройних сил України, як військовозобов`язана особа. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час, місце розгляду справи була повідомлена в передбаченому законом порядку. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - уповноважений представник Органу опіки та піклування Калинівської міської ради Вінницької області в судове засідання не з`явився, надав заяву, згідно якої просив розглянути справу за його відсутності. Відповідно до положень статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд застосовує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та відповідну практику Європейського суду з прав людини, як джерело право. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03) від 03.04.2008 року та «Олександр Шевченко проти України» (Заява № 8371/02) від 26.04.2007 року. Передбачене частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» («Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989 року). У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду з прав людини, є доцільнішим, ніж усні слухання, розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Саме на національні суди покладено обов`язок створення умов для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним, зокрема, суд має вирішувати, чи відкладати судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричиняє невиправдані затримки у провадженні (рішення від 06.09.2007 року у справі «Цихановський проти України», рішення від 18.10.2007 року у справі «Коновалов проти України»). У рішенні в справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було зневільовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи. За вищевказаних обставин, враховуючи вимоги закону про розгляд справи в розумні строки, а також рішення Європейського суду з прав людини «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 року про те, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було знівельовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи, а тому суд вважає за необхідне розглянути справу за відсутності зокрема відповідача [PERSON] , що не може розцінюватись, як порушення її прав, передбачених ст.ст.43, 49 ЦПК України. Суд, заслухавши вступне слово позивача, з`ясувавши обставини, на які він посилається як на підставу заявлених вимог, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, прийшов до наступних висновків. Судом установлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом достовірно встановлено, що [INFO] в селі Польова Лисіївка Калинівського району Вінницької області народився [PERSON] , батьками якого в свідоцтві про народження серії [NUMBER] , виданому 13.03.2012 року Виконавчим комітетом Кіровської сільської ради Калинівського району Вінницької області, зазначені: батько [PERSON] , та мати [PERSON] . Як свідчить рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 07.11.2016 року у справі № 132/2893/16-ц (номер провадження 2/132/1088/16), яке набуло законної сили 17.11.2016 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який 03.03.2000 року був зареєстрований у виконкомі Кіровської сільської ради Калинівського району Вінницької області, актовий запис № 02 - розірваний. Рішенням виконавчого комітету Калинівської міської ради Вінницької області № 427 від 06.08.2024 року, визначено місце проживання дитини: [PERSON] , [INFO] , разом із батьком [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . 13.08.2024 року позивач [PERSON] звернувся до Калинівського районного суду Вінницької області із позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Служба у справах дітей Калинівської міської ради Вінницької області про визначення місця проживання неповнолітньої дитини, згідно прохальної частини якого просить суд визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , разом із ним за адресою: [ADDRESS] (єдиний унікальний номер судової справи 132/2594/24; номер провадження 2/132/772/24). Рішення у зазначеній справі, на момент ухвалення судового рішення у цьому судового провадженні, не прийнято. 18.10.2024 року позивач [PERSON] звернувся до Калинівського районного суду Вінницької області із позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Служба у справах дітей Калинівської міської ради Вінницької області про позбавлення батьківських прав, згідно прохальної частини якого просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (єдиний унікальний номер судової справи 132/3375/24; номер провадження 2/132/927/24). Як зазначив позивач [PERSON] під час розгляду даної справи, що зафіксовано на технічний засіб судового засідання, підставою для звернення до суду із позовом про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] , є його намір штучно створити правову підставу для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, оскільки він може бути призваний до лав Збройних сил України, як військовозобов`язана особа, на яку покладено конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України. З урахуванням встановлених у справі обставин, даний позов про позбавлення батьківських прав у цій справі № 132/3375/24, фактично пред`явлений [PERSON] , як військовозобов`язаним, який підлягає призову на військову службу під час мобілізації, з метою штучного створення умов та обставин, які можуть бути підставою для отримання ним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п.4 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», та фактично уникнення виконання свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України. Так, згідно положень статті 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів, визначає Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Відповідно до пункту 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України. Сімейні відносини базуються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства. Загальні засади (принципи) мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання повинні відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Справедливість - це одна з основних засад права, яка є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Зазначені правові висновки про дотримання принципу справедливості виклав Конституційний Суд України у рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004. Дії учасників сімейних правовідносин мають бути добросовісними, характеризуватися чесністю, відкритістю й повагою до інтересів інших членів суспільства. Водночас учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа використовувала право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб, держави (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов: настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників сімейних правовідносин, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц). З урахуванням наведеного, позивач у даній справі [PERSON] намагається застосувати способи захисту сімейних прав, інтересів дитини, з метою уникнення ним призову на військову службу під час мобілізації (уникнення виконання свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України). Отже, позивач [PERSON] шляхом зловживання правом та використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню, намагається уникнути виконання встановлених законом обов`язків. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд з такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У частині першій статті 9 зазначеної Конвенції визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»). Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України). Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені статтею 150 СК України. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частини дев`ята-десята статті 7 СК України). Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення й розвитку; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до дитини та її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти тощо. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. У рішенні від 10 вересня 2019 року у справі «Странд Лоббен та інші проти Норвегії» (заява № 37283/13) Європейський суд з прав людини підкреслював, що взаємна радість, яку діти та батьки отримують у суспільстві один від одного, є основним елементом сімейного життя, і заходи держав-відповідачів, що перешкоджають цьому, рівносильні втручанню у право, гарантоване статтею 8 Конвенції. У випадках, коли відповідні інтереси дитини суперечать інтересам батьків, стаття 8 Конвенції вимагає, щоб органи влади держав-відповідачів встановлювали справедливий баланс цих інтересів і при встановленні балансу особливе значення надавалося найкращим інтересам дитини, які в залежності від свого характеру та важливості можуть переважати інтереси батьків. Як правило, найкращі інтереси дитини вимагають, з одного боку, щоб зв`язки дитини з її сім`єю підтримувалися, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною для життя та розвитку дитини, оскільки порушення сімейних зв`язків означає від`єднання дитини від її коріння. З цього слідує, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише за вкрай виняткових обставин і що має бути зроблено все для збереження особистих відносин та відновлення сім`ї. За загальним правилом, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру. Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та характеристик учасників цих правовідносин (постанови від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22). Долучені позивачем до позову: письмова заява [PERSON] від 20.06.2024 року; письмова заява [PERSON] від 20.06.2024 року; письмова заява [PERSON] від 22.06.2024 року; письмова заява [PERSON] від 24.06.2024 року; письмова заява [PERSON] від 24.06.2024 року; довідка в.о.старости Мирненського старостинського округу Калинівської міської ради Вінницької області Ярової Г. від 25.06.2024 року № 210; акт обстеження побутових умов від 01.07.2024 року № 218, згідно яких, відповідач [PERSON] починаючи з 2015 року та по теперішній час не бере участі у вихованні та утриманні сина [PERSON] , [INFO] , на переконання суду, є неналежними та недопустимими доказами з огляду на наступне: Частинами першою, другою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно статті 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За статтею 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України). Відповідно до заяви [PERSON] від 20.06.2024 року; заяви [PERSON] від 20.06.2024 року; заяви [PERSON] від 22.06.2024 року; заяви [PERSON] від 24.06.2024 року; та заяви [PERSON] від 24.06.2024 року, відповідач [PERSON] починаючи з 2015 року та по теперішній час не бере участі у вихованні та утриманні сина [PERSON] , [INFO] . Слід зауважити, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] при наданні цих пояснень не попереджались про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих свідчень, та в судовому засіданні під час розгляду даної цивільної справи не допитувались, оскільки про їх виклик та допит позивач неклопотав та не наполягав, а тому зазначені пояснення в силу вимог процесуального закону є неналежними та недопустимими доказами. Щодо довідки за підписом в.о.старости Мирненського старостинського округу Калинівської міської ради Вінницької області Ярової Г. від 25.06.2024 року № 210, та акту обстеження побутових умов від 01.07.2024 року № 218, згідно яких, відповідач [PERSON] починаючи з 2015 року та по теперішній час не бере участі у вихованні та утриманні сина [PERSON] , [INFO] , то дані документи також є неналежними та недопустимими доказами, оскільки в цих документах не зазначено, на підставі яких саме джерел інформації дана обставина встановлена особами, які видали (склали) вказані довідку та акт. З урахуванням вищевикладене, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази, поза розумним сумнівом, не містять в собі достатньої інформації стосовно того, з якого саме періоду часу, у хронологічному його розумінні, відповідач [PERSON] не приймає участі у вихованні та утриманні свого сина [PERSON] , [INFO] , та з якої причини. За даних обставин, надані позивачем докази не можуть бути належними, допустимими та достатніми доказами у даній справі, у розумінні приписів статей 77, 78, 80 ЦПК України, оскільки вони не містять даних, на підставі яких суд може встановити факт свідомого, умисного ухилення відповідача [PERSON] від виконання батьківських обов`язків. Окрім цього, судом під час розгляду справи не встановлено підстав для застосування до відповідача [PERSON] такого крайнього й виключного способу впливу, як позбавлення її батьківських прав відносного її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . На переконання суду, наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності не свідчать про необхідність застосування до матері такого виключного заходу саме в інтересах дитини. Суд не приймає до відома висновок Органу опіки та піклування Калинівської міської ради Вінницької області № 03-07/169 від 30.01.2025 року про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , оскільки вказаним органом опіки та піклування не виявлено умисної поведінки матері щодо невиконання нею батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини. Крім цього, цей висновок недостатньо обґрунтований та мотивований, так як він не містить висновків про те, чи відповідає такий крайній захід інтересам дитини та яким чином позбавлення відповідача батьківських прав захистить інтереси дитини. Думка дитини у вирішенні спору про позбавлення батьківських прав є важливою, проте вона не може бути вирішальною, як і не може бути безумовним свідченням того, що позбавлення батьківських прав призведе до забезпечення її якнайкращих інтересів. Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання матері до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини. У справі відсутні відомості про застосування органами у справах дітей заходів впливу для спонукання матері до належного виконання своїх батьківських обов`язків, відновлення психоемоційних зв`язків дитини з матір`ю, вжиття заходів щодо збалансування інтересів матері й сина. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49). Наявності таких обставин у цій справі не доведено. З урахуванням обставин у даній справі, суд вважає за доцільне попередити відповідача про зміну ставлення до виховання дитини, що узгоджується з пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», а також покласти на Орган опіки та піклування Калинівської міської ради Вінницької області, контроль за виконанням батьківських обов`язків [PERSON] . Оскільки позов залишається без задоволення, то суд не вирішує питання про перерозподіл судових витрат відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України. Згідно частини першої - третьої, п`ятої статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Виходячи із викладеного,

Outcome: dismissed