Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-27 00:00:00

19 вересня 2024 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] (далі також - позивач) до [PERSON] (далі також - відповідач), третя особа - районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району, про позбавлення батьківських прав. Позовна заява обґрунтована тим, що позивач та відповідач 08.02.2014 зареєстрували шлюб. [INFO] у сторін народилась спільна дитина - [PERSON] (далі також - дочка). Відповідач часто зловживав спиртними напоями, зникав з дому та ігнорував свої батьківські обов`язки стосовно дочки. У березні 2022 року відповідач покинув позивача та дочку, залишив місце спільного з ними проживання та поїхав у невідомому напрямку. З указаного вище часу відповідач жодного разу з дочкою не спілкувався. Також відповідач не сплачує аліменти на утримання дочки та протягом тривалого часу не піклується про фізичний і духовний розвиток дочки, її навчання, підготовку до самостійного життя, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умови для отримання нею освіти. Тому позивач просить суд позбавити відповідача батьківських прав щодо дочки та стягнути з відповідача на свою користь всі судові витрати, які він поніс у зв`язку з розглядом справи. 04 жовтня 2024 року суд постановив ухвалу про відкриття провадження у справі, в якій визначив справу розглядати за правилами загального позовного провадження та призначив підготовче судове засідання на 16 січня 2025 року на 10:00 годин. 18 грудня 2024 року до суду надійшов висновок районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району про позбавлення батьківських прав відповідача. 16 січня 2025 року суд постановив ухвалу про призначення справи до судового розгляду по суті на 28.02.2025 на 09:30 год. До початку судового розгляду позивач надав суду клопотання, у якому зазначив, що на допиті свідків він не наполягає, не заперечує проти проведення судового засідання без технічної фіксації та ухвалення заочного рішення, на задоволенні позову наполягає, просив розглянути справу за відсутності позивача та його представника. Відповідач у судове засідання двічі не з`явився, причини неявки суду не повідомив, хоча про дату, час і місце його проведення був повідомлений належним чином. Відзив на позовну заяву відповідач не подав. Представник районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району до початку судового розгляду подав суду заяву про розгляд справи без його участі, на проведенні звукозапису судового засідання не наполягає. Відповідно до ч. 1 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідач належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, то суд постановив провести заочний розгляд справи. Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи та всебічно і повно з`ясувавши її фактичні обставини, суд установив таке. Свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане 08.02.2014 Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, підтверджує, що позивач та відповідач 08.02.2014 зареєстрували шлюб. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 05.08.2014 Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, батьком дочки, яка народилась [INFO] , записаний позивач, а матір`ю - відповідач. Згідно з рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 17.02.2022 у цивільній справі № 334/9602/21 за позовом органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району до [PERSON] , третя особа - Олександрівський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів встановлено, що відповідач має двох дітей - [PERSON] та [PERSON] . Остання проживає з батьком [PERSON] , який займається її вихованням, утриманням та навчанням. Також було встановлено, що відповідач характеризується негативно, зловживає алкоголем та схильна до бродяжницького способу життя, притягалась до адміністративної відповідальності за ст. 184 КУпАП. За результатами розгляду справи відповідача було позбавлено батьківських прав щодо малолітньої [PERSON] . За даними Єдиного державного реєстру судових рішень відповідача постановою Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 13.10.2021 у справі про адміністративне правопорушення № 334/5393/21 визнано винуватим у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП. Крім того, вироком Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 05.10.2023 у кримінальній справі № 334/7518/21 (кримінальне провадження №12021087050001010 від 21.09.2021) відповідача визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України. Розпорядженням районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району від 19.04.2023 № 207р визначено місце проживання дочки разом із батьком. На підставі заочного рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 04.05.2023 у цивільній справі № 331/2106/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] шлюб між ними було розірвано. Відповідно до заочного рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 11.05.2023 у цивільній справі № 331/2107/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] з відповідача на користь позивача стягуються аліменти на утримання дочки у розмірі 1/4 частини доходу (заробітку) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, з 03 квітня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття. Як свідчить постанова про відкриття виконавчого провадження від 06.07.2023, було відкрито виконавче провадження № 72161577 з виконання виконавчого листа № 331/2107/23 від 16.06.2023 щодо стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дочки. У листі Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) від 06.09.2024 № 110491 указано, що станом на 31.08.2024 заборгованість зі сплати аліментів складає 62 469,22 грн. Відомості розрахунку заборгованості зі сплати аліментів станом на 04.09.2024 засвідчують, що відповідач жодного разу аліменти на утримання дочки не сплачував. У довідці від 28.08.2024 № 271 зазначено, що позивач мешкає за адресою: [ADDRESS] , тільки разом із матір`ю [PERSON] та дочкою. Комунальний заклад «Запорізька загальноосвітня санаторна школа-інтернат № 7 І-ІІ ступенів» Запорізької обласної ради разом із листом від 09.08.2024 № 01-12/305 надав характеристику, з якої випливає, що [PERSON] навчається у цьому закладі з 01.09.2021. Позивач підтримує зв`язок та спілкується з класним керівником та вихователем класу дитини, бере активну участь у її вихованні, приводить та забирає з освітнього закладу, постійно цікавиться її розвитком, успіхами, відвідує усі батьківські збори, забезпечує дитину всіма необхідними речами, навчальним приладдям, розвиваючими іграшками. Відповідач не бере участі у навчальному та виховному процесі дитини, жодних батьківських зборів не відвідував, зв`язок із класним керівником та вихователем не підтримує. Із листа комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 9» від 01.08.2024 № 1757/01-06 встановлено, що у педіатричній амбулаторії № 1 спостерігається дитина, [PERSON] . До центру на прийом до дільничного лікаря-педіатра для проведення щеплень, здачі лабораторних аналізів та у разі хвороби з дитиною звертається батько, [PERSON] . Мати, [PERSON] , з 2022 року до центру з дитиною не зверталась, станом її здоров`я не цікавилася. У висновку районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району про позбавлення батьківських прав від 18.12.2024 вказано, що фактично з березня 2022 року [PERSON] самоусунулася від виконання батьківських обов`язків стосовно малолітньої дочки [PERSON] , не бере участі у вихованні та розвитку дитини, матеріально не забезпечує, життям та здоров`ям дитини не цікавиться. Мати не відвідує дочку, не цікавиться її життям та розвитком, не забезпечує необхідне харчування, медичний догляд, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дочкою в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення в дуже важливий для формування її особистості вік; не надає дитині доступ до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі і не може бути для дочки прикладом та авторитетом; не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, не створює умови для отримання освіти. Відповідач не розуміє батьківського обов`язку, не виявляє ніяких батьківських почуттів, не займається вихованням та утриманням дочки, не замислюється про долю та її майбутнє. З урахуванням найкращих інтересів малолітньої орган опіки та піклування дійшов висновку, беручи до уваги, що [PERSON] неналежним чином виконує свої батьківські обов`язки по відношенню до дочки, права та інтереси якої повинні бути захищені у встановленому законом порядку, з метою захисту прав та інтересів дитини, вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] щодо малолітньої дочки [PERSON] . Крім того, до висновку районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району про позбавлення батьківських прав від 18.12.2024 додано письмові пояснення дочки про те, що вона позов підтримує у повному обсязі тому, що мати з нею не спілкується, на свята та день народження не вітає, про життя не цікавиться, подарунки не дарує, фінансово не забезпечує. Правовідносини між учасниками справи пов`язані з невиконанням відповідачем своїх батьківських обов`язків, тому при вирішенні даної справи застосуванню підлягають, зокрема, норми Конституції України, Конвенції про права дитини, Сімейного кодексу України (далі - СК України) та Закону України «Про охорону дитинства». Також на підставі ч. 4 ст. 10, ч. 4 ст. 263 ЦПК України і ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права; при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Ч. 3 ст. 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. За приписами ч. 1, 2 ст. 3, ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; держава зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів; держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини; батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини; найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Нормами абз. 4 ч. 1 ст. 1, ч. 1, 2, 6 ст. 12, ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити; виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини; на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини; батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці; виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами; батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону; батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до ст. 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. На підставі ч. 6 ст. 7, ст. 141, ч. 2 ст. 157 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї; мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою; розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу; той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї; батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ч. 1-3, 5 ст. 150, ст. 180 СК України). Згідно зі ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. За змістом п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. В абз. 2 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. На цьому неодноразово наголошував і Верховний Суд, зокрема, у постановах від 13.03.2019 у справі № 631/2406/15-ц, від 29.04.2020 у справі № 522/10703/18, від 06.05.2020 у справі № 753/2025/19, від 29.09.2021 у справі № 459/3411/18, від 26.01.2022 у справі № 203/3505/19, від 13.03.2023 у справі № 215/3495/21, від 17.01.2024 у справі № 735/308/21. Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини у справі «Мамчур проти України», № 10383/09, § 100, 16.07.2015, та у справі «М.С. проти України», № 2091/13, § 76, 11.07.2017, при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку, цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю. З іншого боку, очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини. Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, оцінивши кожний доказ окремо на предмет належності, допустимості та достовірності, а також на достатність і взаємозв`язок доказів у сукупності, суд дійшов висновків, що відповідач не виявляє материнської турботи та не піклується про фізичний і духовний розвиток дочки, зокрема: не виявляє інтересу до її внутрішнього стану, не створює умов для отримання нею освіти, не забезпечує її матеріально та належний медичний догляд, що свідчить про умисне ухилення відповідача від виховання дитини та здобуття нею повної загальної середньої освіти, тобто свідоме нехтування своїми батьківськими обов`язками. Указані обставини є підставами для позбавлення відповідача батьківських прав. Як зазначено вище, відповідач у судові засідання не з`являвся, не скористався своїми процесуальними правами учасника справи, зокрема, не подав відзиву на позовну заяву та не надав суду будь-яких належних і допустимих доказів, які б спростували встановлені судом факти. За таких обставин, з урахуванням наведених норм права та наявних доказів, зокрема висновку органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав, з метою захисту прав дитини, суд вважає, що позов є обґрунтованим, а тому підлягає задоволенню. Щодо розподілу судових витрат, то суд зазначає наступне. За приписами ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 2-6 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог щодо співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з ч. 1, 2, абз. 1 ч. 8, ч. 10 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує обставини, наведені у ч. 3 ст. 141 ЦПК України. Позивач при поданні позовної заяви сплатив судовий збір у розмірі 1 211,20 грн, що підтверджується відповідним фіскальним чеком. Тому, задовольняючи позов, суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 211,20 грн. При визначенні розміру стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу суд бере до уваги правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 28.12.2020 у справі № 640/18402/19 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19, згідно з якими розмір гонорару адвоката, встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником, а отже, є визначеним; розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. У постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду також вказала, що суд не може за власною ініціативою зменшити витрати на професійну правничу допомогу одній зі сторін без відповідних дій з боку іншої, зацікавленої сторони. Відповідач не довів неспівмірність витрат позивача на правничу допомогу у сумі 17 000 грн. Натомість позивач надав суду підтверджуючі документи в обґрунтування вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, які відповідають вищезазначеним вимогам ЦПК України, зокрема копії: договору про надання правничої допомоги, ордера на надання правничої допомоги, акта-розрахунку надання послуг, квитанції. Тому суд вирішує стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 17 000 грн.

Outcome: approved