Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-18 00:00:00

В листопаді 2024 року АТ «А-Банк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 17.07.2017 року, яка утворилась станом на 05.11.2024 року в сумі 17234,15 грн. з яких: 9892,62 грн. - заборгованість за кредитом, 7341,53 грн. - заборгованість по відсоткам. В обґрунтування позову зазначає, що 16.05.2017 року між позивачем і [PERSON] підписано анкету заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку, а 17.07.2017 року між сторонами було укладено кредитний договір № б/н, згідно з яким відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 46,8 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Позивач вказує, що в порушення умов кредитного договору відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 05.11.2024 року виникла заборгованість в сумі 17234,15 грн. Враховуючи наведене, позивач просив суд стягнути з відповідача вказану заборгованість та судові витрати по справі. Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 29.11.2024 року прийнято справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін. Представник позивача Шкапенко О. В. у судове засідання не з`явився, у поданому до суду письмовому клопотанні просив розглянути справу без його участі, зазначивши, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи повідомлена у встановленому законом порядку, про причини неприбуття суд не повідомила, відзив на позов не подала. Як вбачається з відповіді Ізяславської міської ради Шепетівського району Хмельницької області №3451/03-14 від 26.11.2024 року, [PERSON] в Ізяславській міській раді не зареєстрована. За адресою: [ADDRESS] знята з реєстрації місця проживання 25.04.2023 року. Відповідно до змісту ч. 11 ст. 128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. 28.01.2025 року Ізяславським районним судом Хмельницької області на офіційному веб-сайті судової влади України було розміщено оголошення про виклик в судове засідання [PERSON] по даній справі на 19.02.2025 року на 16 год. 00 хв. Таким чином, [PERSON] є повідомленою належним чином про дату, час та місце слухання справи. Відтак, суд вважає за можливе провести судове засідання за відсутності сторін та їх представників. У відповідності до положень ст.ст. 223 ч. 4, 280-284 ЦПК України суд за згодою представника позивача вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних в ній доказів в порядку заочного розгляду. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи. Дослідивши надані докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, що факт укладення між АТ «Акцент-Банк» та [PERSON] кредитного договору 17.07.2017 року підтверджується письмовою Анкетою - заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ «Акцент-Банк», підписаною уповноваженою банком особою та відповідачем 16.05.2017 року, відповідно до якої остання погоджується, що дана заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розташованими в рекламному буклеті, складають між відповідачем і банком договір про надання банківських послуг. Також, [PERSON] засвідчила, що вона ознайомилася з договором про надання банківських послуг до його укладення і погодилася з його умовами, примірник договору про надання банківських послуг погодилася отримати шляхом самостійної роздруківки з офіційного сайту. Відповідач зобов`язалася виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно самостійно знайомитися з їх змінами на сайті банку. Як слідує із довідки за картами АТ «Акцент-Банк», відповідачу відкрито рахунок № [NUMBER] та видано наступні картки: № [NUMBER] , строком дії до січня місяця 2021 року; № [NUMBER] , строком дії до березня місяця 2027 року . Згідно з довідкою за лімітами АТ «Акцент-Банк» [PERSON] встановлено кредитний ліміт, який неодноразово змінювався, останній раз 16.07.2020 року збільшився до 50000,00 грн., згодом 12.12.2021 року зменшився до 11660,00 грн. Із виписки по картці [PERSON] за період з 17.07.2017 року по 05.11.2024 року та фотокартки клієнта з картою вбачається, що відповідач отримувала кредитні кошти та користувалася ними, періодично погашаючи заборгованість. За розрахунком банку, доданим до позову, станом на 05.11.2024 року відповідач має кредитну заборгованість в розмірі 17234,15 грн., із них: 9892,62 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 7341,53 грн. - заборгованість за відсотками. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). У силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 638 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Як передбачено ч. 1 ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Із положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. У силу ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд зауважує, що позивачем не доведено узгодження між сторонами договору № б/н від 17.07.2017 року таких істотних умов, як суму кредиту, розмір відсотків за користування кредитними коштами, так і порядок їх нарахування та сплати, адже підписана відповідачем [PERSON] . Анкета-заява від 16.05.2017 року не містить узгодженої сторонами договору ні суми кредиту, ні розміру процентної ставки. При цьому матеріали справи не містять належних доказів, що саме з цією редакцією Витягу з Умов та правил надання банківських послуг у АТ «Акцент-Банк» та Витягу з Тарифів користування кредитною карткою «Універсальна», «Універсальна GOLD», що додані до матеріалів справи, ознайомилася і погодилася відповідач, підписуючи Анкету - заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку. А тому Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ «Акцент-Банк» з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд вважає, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді анкети - заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у АТ «Акцент-Банк», оскільки Умови та правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. А тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору банком було дотримано вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження із відповідачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності і розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У зв`язку з цим до спірних правовідносин не можуть бути застосовані правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, які регламентують правові засади договору приєднання. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд в постанові від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17, провадження № 14-131цс19), яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися нижчестоящими судами при застосуванні норм права. Проте, як зазначає Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17), якщо фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, то відповідно до частини 2 статті 530 ЦК України банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Враховуючи дані з виписки по карті [PERSON] за період з 17.07.2017 року по 05.11.2024 року та провівши власний розрахунок, суд констатує, що сума фактично отриманих відповідачем банківських коштів становить 41944,45 грн., а повернуто останньою 43347,37 грн. Таким чином, позивачем у порушення вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України не доведено належними доказами наявність на дату звернення банку з позовом до суду заборгованості [PERSON] за кредитним договором від 17.07.2017 року з фактично отриманих та неповернутих коштів. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що немає правових підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором із відповідача. Суд вважає помилковими посилання позивача на те, що умови кредитування, викладені в Паспорті споживчого кредиту, який підписаний відповідачем, свідчать про погодження всіх істотних умов договору, укладеного з [PERSON] , оскільки Анкета-заява не містить жодних відомостей про сам паспорт споживчого кредиту, як складову укладеного між сторонами договору. Слід зазначити, що у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20, залишаючи без змін судові рішення щодо відмови у задоволенні вимог банку про стягнення боргу, Об`єднана палата відступила від цілого ряду висновків Верховного Суду про те, що паспорт споживчого кредиту є невід`ємною складовою частиною спірного кредитного договору з огляду на згоду позичальника з умовами кредитування, яка підтверджена його підписом. При цьому Об`єднана палата в постанові зазначила, що ознайомлення з паспортом споживчого кредиту і його підписання споживачем свідчить виключно про виконання кредитодавцем переддоговірного обов`язку по наданню споживачу передбаченої законом інформації та не означає укладення договору про споживчий кредит і дотримання його форми, бо в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту. Відповідно до ст.ст. 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Європейський суд з прав людини вказав, що пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи, необхідні та достатні для ухвалення даного рішення, отримали достатню оцінку. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed