Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-02 00:00:00

У червні 2024 року до суду звернулося ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» (далі ТОВ «ФК «Еліт Фінанс») із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором. В обґрунтування позову позивач посилався на те, що 19 грудня 2018 року між АТ «Альфа-Банк» та [PERSON] , шляхом акцептування банком пропозиції клієнта (оферти), була укладена угода про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії лімітом 200 000 грн. Процентна ставка 35,99% річних. Обов`язковий мінімальний платіж 5% від загальної заборгованості за кредитною лінією, але не менше 50 гривень. Відповідач погодився на приєднання до публічної пропозиції, підтвердив акцептування публічної пропозиції на укладання зазначеного договору та приєднався до умов договору, погодився з усіма умовами обраної програми, яка діяла на час його підписання. АТ «Альфа-Банк» свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. У свою чергу відповідач всупереч чинному законодавству та умовам договору, належним чином покладені на нього обов`язки перед банком не виконав, порушив умови кредитного договору і має прострочену заборгованість у розмірі 91\~829,14 грн. 20 вересня 2021 року між АТ «Альфа-Банк» та TOB «ФК «Еліт Фінанс» було укладено договір факторингу № 3, на підставі якого відбулося відступлення прав вимоги за кредитним договором до відповідача. Таким чином, TOB «ФК «Еліт Фінанс» набуло статусу кредитора за кредитним договором від 19.12.2018 року, укладеним між АТ «Альфа-Банк» та [PERSON] . Відповідно до розрахунку заборгованості, станом на 20.09.2021 року за відповідачем наявна заборгованість у загальному розмірі 91\~829,14 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача на їх користь, а також сплачений судовий збір у розмірі 3028,00 грн. та 7\~100,00 витрат на професійну правничу допомогу. Ухвалою судді від 05 серпня 2024 року позовна заява залишена без руху. 25 вересня 2024 року до суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків. Ухвалю судді від 27 вересня 2024 року відкрито спрощене провадження у справі, залучено сторін, третю особу, призначено судове засідання. 29 жовтня 2024 року до суду від представника відповідача [PERSON] [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву. Представник висловив свою незгоду з позовом, вказав на відсутність повноважень представника АТ «Альфа-Банк» на підписання договору факторингу, передача реєстру боржників по договору факторингу на компакт-диску носить віртуальний характер та документально не підтверджена, передача документів від АТ «Альфа-Банк» до позивача документально не підтверджена, сума боргу у позовній заяві не відповідає сумі боргу, вказаній у виписці по рахунку, виписка по рахунку не містить інформації щодо збільшення кредитного ліміту, паспорт споживчого кредиту не узгоджується з датою угоди. Окремо заявив про застосування строку позовної давності за вимогами позивача. Просив у позові відмовити. 08 листопада 2024 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив. Вказали, що строк позовної давності ними не пропущений із посиланням на продовжені строки позовної давності на строк дії карантину у зв`язку із поширенням короновірусної хвороби, а потім у період дії воєнного стану. Окремо вказали на надану виписку по рахунку, що підтверджує заборгованість відповідача. Просили позов задовольнити. 13 листопада 2024 року до суду від представника відповідача [PERSON] [PERSON] надійшли заперечення на відповідь на відзив. Вказав, що виписка по рахунку не є первинним документом в розумінні ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», оскільки не містить обов`язкових реквізитів. Інші наведені доводи є аналогічними раніше зазначеним. У судове засідання представник позивача ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» не прибув. У поданій позовній заяві просили справу розглядати без виклику сторін. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не прибув з невідомих суду причин. Був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Про причини неявки суд не повідомив. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Представник третьої особи АТ «Альфа-Банк» у судове засідання не прибув з невідомих суду причин. Повідомлялися належним чином про дату, час та місце розгляду справи. Про причини неявки свого представника суд не повідомили. Свого відношення до позову не висловили. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. 19 грудня 2018 року між АТ «Альфа-Банк» та [PERSON] , шляхом акцептування банком пропозиції клієнта (оферти), було укладено угоду № CCNG-631063848 про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії. Мета кредиту для особистих потреб. Ліміт кредитної лінії у розмірі 200 000 грн. Процентна ставка 35,99% річних. Тип процентної ставки фіксований. Обов`язковий мінімальний платіж запропоновано встановити у розмірі 5% від суми загальної заборгованості за кредитною лінією, але не менше 50 грн. (а.с. 5). Факт отримання кредитних коштів відповідачем підтверджено випискою по особовому рахунку з кредитною карткою World Debit Mastercard за період з 19.12.2018 року по 08.04.2024 року (а.с. 18-26). Із цієї виписки вбачається, що активне користування відповідачем кредитними коштами з грудня 2018 року по лютий 2020 року. Як роз`яснив Верховний Суд у постанові від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц, належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Верховний Суд підкреслив, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Такого змісту норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління НБУ від 04 липня 2018 року № 75, яка передбачає, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій/електронній формі) із особових рахунків клієнтів обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. Таким чином, надана банком виписка по рахунку позичальника підтверджує обставини видачі кредиту та його розміру. Як встановлено судом, позивачем зобов`язання перед відповідачем по договору про обслуговування кредитної картки та відкриття кредитної лінії виконано, проте [PERSON] в терміни, встановлені договором, свої зобов`язання не виконував, щомісячно кредит не сплачував, внаслідок чого утворилась заборгованість. 20 вересня 2021 року АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» уклали договір факторингу № 3, відповідно до якого ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження АТ «Альфа-Банк» за плату, а АТ «Альфа-Банк» відступає ТОВ «ФК «Еліт Фінанс», а ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» набуває належне АТ «Альфа-Банк» право вимоги до боржників за договорами, перелік яких наведено в додатку № 1-1 до договору. Згідно з випискою з додатку до договору факторингу № 3 від 20.09.2021 року реєстру договорів, права вимоги за яким відступаються, та боржників за такими договорами АТ «Альфа-Банк» передало ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» право грошової вимоги за договором № ССNG-631063848, за яким боржником є [PERSON] , загальна сума заборгованості 91\~829,14 грн. Платіжним дорученням за № 559 від 20 вересня 2021 підтверджується оплата TOB «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» за право вимоги згідно договору факторингу № 3 (а.с. 17). Відповідно до наданого ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» розрахунку за договором № ССNG-631063848 від 19.12.2018 року заборгованість [PERSON] , станом на 20.09.2021 року становить 91\~829,14 грн. Наданий до суду позивачем розрахунок заборгованості відповідачем та його представником не спростовано, тому він приймається судом та покладається в основу рішення суду. Правовідносини, які виникли між сторонами, крім положень вказаного вище договору, врегульовані нормами ЦК України. Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають на підставі договору або правочину. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] запропонував, шляхом звернення з офертою, яка містить усі істотні умови договору, АТ «Альфа Банк» укласти договір про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної лінії, Товариство в свою чергу надало кредит відповідачу. Вказані дії підтверджують факт досягнення сторонами згоди щодо істотних умов правочинів, як того вимагають положення статті 638 ЦК України. Частиною 1статті 639 ЦК України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Згідно з частиною 2 статті 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Згідно з частиною 12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Згідно ч. 1 ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Пропозицією укласти договір є, зокрема, документи (інформація), розміщені у відкритому доступі в мережі Інтернет, які містять істотні умови договору і пропозицію укласти договір на зазначених умовах з кожним, хто звернеться, незалежно від наявності в таких документах (інформації) електронного підпису. Відповідно до ч. 2 ст. 642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. У частині 1 ст. 1054 ЦК України вказано, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Відповідно до частини 1статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 1050 ЦК України). Згідно з п. 1 ч. 1ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Суд встановив, що позивач отримав право грошової вимоги до відповідача за договором № CCNG-631063848 відповідно до договору факторингу, а тому з дати відступлення прав вимоги Товариство стало кредитором за вказаним договором. За обставинами цієї справи, [PERSON] не оскаржував договір факторингу № 3 від 20.09.2021 року в частині відступлення права вимоги за його кредитним зобов`язанням, а тому з урахуванням презумпції правомірності правочину, суд вважає, що відступлення (продаж) прав вимоги та майнових прав за цим договором не суперечить статті 514 ЦК України. Доводи сторони відповідача про непідтвердженість повноважень представника АТ «Альфа-Банк» на підписання договору факторингу, на передачу реєстру боржників на компакт-диску, що на їх думку носить віртуальний характер, не спростовує висновків суду. З розрахунку, наданих позивачем вбачається, що [PERSON] має заборгованість за кредитним договором у розмірі 91\~829,14 грн., що виникла станом на 20.09.2021 року. Отже, первісний кредитор виконав взяті на себе зобов`язання щодо надання боржнику коштів у користування, однак в порушення умов договору та ст. 525, 1048,1049, 1054 ЦК України відповідач зобов`язання належним чином не виконував, внаслідок чого у останнього перед позивачем утворилась заборгованість, що є підставою для її стягнення. Щодо клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності, суд звертає увагу на наступне. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами) було запроваджено карантин на всій території України з 12 березня 2020 року. У подальшому термін дії карантину неодноразово продовжувався постановами Кабінету Міністрів України. При цьому, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) від 30.03.2020 року»№ 540-IX було внесено зміни до законодавчих актів та зазначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Вказаний Закон України набрав чинності 02.04.2020 року, У відповідності до п. 12 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України строк позовної давності продовжений на строк дії карантину. Згідно постанови Кабінету Міністрів України № 651 від 27 червня 2023 року «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України відмінено карантин. Крім того у подальшому, згідно положення п. 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, дія якого неодноразово продовжувалася, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Отже, оскільки з 24 лютого 2022 року та на момент подання позивачем у цій справі позовної заяви (20.06.2024 року), в Україні діяв правовий режим воєнного стану, то відповідно до пункту 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, позивач не пропустив позовну давність, визначену статтею 257 ЦК України. Враховуючи викладене, оскільки відповідач не сплатив заборгованість за спірним кредитним договором, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у розмірі 91 829,14 грн. Позивач в позовній заяві просив стягнути з відповідача судовий збір та витрати на професійну правову допомогу у розмірі 7 100 грн. Щодо вимоги про стягнення з відповідача судових витрат. Згідно з ч. 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При подачі позову до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 3028,00 грн. Позов судом задоволено у повному обсязі. Тому, з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений судовий збір у заявленому розмірі. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктами 1,4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу та витрати пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу суду подано копію договору № 05-10/23 про надання правничої допомоги, укладений між ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» та адвокатом Макєєвим В.М., копію Акту № 1 приймання-передачі наданих послуг, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, копію платіжної інструкції № 1132 від 07.03.2024 року на суму 7\~100,00 грн. Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. У рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року (справа «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними й неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (пункт 268). Верховний Суд у постанові від 19 лютого 2024 року у справі № 490/7096/21 та від 22 травня 2024 року у справі № 205/5969/15-ц вказав, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. У постанові від 22 травня 2024 року у справі № 205/5969/15-ц також зауважено, що подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 17 квітня 2024 року у справі № 756/6927/20, від 04 квітня 2024 року у справі № 701/804/21, від 10 квітня 2024 року у справі № 530/259/21, від 10 квітня 2024 року у справі № 367/6289/21, у яких також вирішувалось питання щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу за відсутності заперечень іншої сторони. Отже, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним, суд, з урахуванням конкретних обставин, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. При вирішенні питання стягнення витрати на правову допомогу суд бере до уваги зазначений в заяві обсяг виконаних адвокатом робіт: надання первинної консультації 1000 грн. (1 год. часу); правовий аналіз документів у замовника із застосуванням висновків Верховного Суду та Європейського суду з прав людини 3000,00 грн. (3 год. часу); підготовка та подання позовної заяви 3\~100,00 грн. (3,1 год. часу). Водночас, суд звертає увагу, що предмет спору відноситься до справ незначної складності (справа є малозначною) та не потребує значних витрат часу на виконання відповідних робіт щодо усної консультації, правового аналізу та підготовки позовної заяви, з огляду на сталу практику національних судів зі спірних правовідносин. Дана категорія справ є поширеною. Переважна більшість тексту позову із 3 аркушів містить перелік норм чинного законодавства, використання яких є типовим для даного виду цивільно-правових спорів. Підготовка такої позовної заяви для професійного адвоката не може займати 3,1 год. часу, усна консультація не може тривати 1 год., а правовий аналіз документів не може тривати 3 год., враховуючи сталу судову практику щодо розгляду подібних спорів за участі фінансових компаній. Крім того, до позовної заяви додані документи, які були в наявності у позивача, будь-яких розрахунків адвокат не здійснював, участі у розгляді справи представник не приймав. У зв`язку з викладеним суд дійшов висновку, що з відповідача слід стягнути на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2 000,00 грн. Саме такий розмір витрат на оплату послуг адвоката у даному випадку є співмірним із складністю даної справи та обсягом виконаних робіт. Сторони не заявляли про понесення ними інших судових витрат. Справа розглянута в межах заявлених позовних вимог та наданих учасниками справи доказів.

Outcome: partial