Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-25 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Грабік М.С., звернувся до Вінницького міського суду із позовною заявою до Вінницької міської ради, за участю третьої особи без самостійних вимог [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що приватним нотаріусом ВМНО Храпенко Н.В. у 27.09.2024 позивачу видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом його померлого [INFO] батька [PERSON] . Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з 37/100 часток у праві власності на житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . За життя покійний також володів земельною ділянкою кадастровий номер 0510100000:01:012:0035, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, на якій розташований вищезазначений житловий будинок з прибудовами, площею 0,0480 га, яка належала йому на праві спільної сумісної власності разом із іншими співвласниками, а саме [PERSON] . Постановою приватного нотаріуса ВМНО Храпенко Н.В. від 27.09.2024 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частку земельної ділянки, оскільки нотаріус не може визначити склад спадкового майна, а саме: на яку частку нерухомого майна необхідно видавати свідоцтво про право на спадщину. Також нотаріусом рекомендовано звернутись до суду за захистом своїх прав. Вищезазначене змусило звернутися до суду із позовом про визнання права власності в порядку спадкування. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 14.11.2023 року прийнято справу до розгляду. Окрім того, при відкритті провадження було вирішено заявлені клопотання представника позивача про витребування доказів по справі, а саме: витребувано з КП «ВМБТІ» для огляду в судовому засіданні інвентаризаційну справу на будинок за адресою: [ADDRESS] . витребувано у приватного нотаріуса ВМНО Храпенко Н.В. спадкову справу №06/2024 до майна померлого [INFO] [PERSON] . 15.11.2024 року на адресу суду від приватного нотаріуса ВМНО Храпенко Н.В. надійшла належним чином завірені копія спадкової справи №06/2024 до майна померлого [INFO] [PERSON] . 22.11.2024 року на адресу суду з КП «ВМБТІ» для огляду в судовому засіданні надійшла інвентаризаційна справа на будинок за адресою: [ADDRESS] . 09.12.2024 на підставі ухвали суду підготовче провадження у цивільній справі закрито та призначити справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Представник позивача адвокат Грабік М.С. в ході судового розгляду підтримав позов, в подальшому надав суду заяву про розгляд справи без його участі та участі позивача, підтримав заявлені ним позовні вимоги та просив суд їх задовольнити, судові витрати просив суд залишити за ним. Представник відповідача Вінницької міської ради Синкевич Л.О. в судовому засіданні заперечила проти заявлених вимог, обґрунтовуючи свою позицію, що в даній справі позивачем пред`явлено позовні вимоги до неналежного відповідача, а саме Вінницької міської ради, оскільки між позивачем та ВМР відсутні будь-які спірні правовідносин, а тому в даному випадку слід відмовити у задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи та зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом посвідченого приватним нотаріусом ВМНО Храпенко Н.В. 27.09.2024, за на підставі заповіту, посвідченого державним нотаріусом Барської нотаріальної контори Вінницької області 13.12.2011, зареєстровано у реєстрі № 1-3970, спадкоємцем зазначено в заповіті майна [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , є його син - [PERSON] (позивач по справі) . Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з 37/100 часток у праві власності на житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 7-10)/ За життя покійний також володів земельною ділянкою кадастровий номер 0510100000:01:012:0035, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, на якій розташований вищезазначений житловий будинок з прибудовами, площею 0,0480 га, яка належала йому на праві спільної сумісної власності разом із іншими співвласниками, а саме [PERSON] ( а.с. 11). Відповідно до спадкової справи № 06/2024, заведеної після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , та після смерті якої залишилася спадщина, яка із вище переліченого майна та відносно якого померлим за життя було складено заповіт на його сина - [PERSON] , який відповідно до даної спадкової справи є єдиним спадкоємцем. (а.с. 32-115). Судом встановлено, що інших спадкоємців першої черги або ті, які б мали б право на обов`язкову частку в спадщині, окрім позивача, відсутні. Позивач в свою чергу звернувся до приватного нотаріуса ВМНО Храпенко Н.В. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом щодо майна померлого [INFO] [PERSON] . Постановою приватного нотаріуса ВМНО Храпенко Н.В. від 27.09.2024 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частку земельної ділянки, оскільки нотаріус не може визначити склад спадкового майна, а саме: на яку частку нерухомого майна необхідно видавати свідоцтво про право на спадщину. Статтею 41 Конституції України визначено, що право приватної власності набувається в порядку, передбаченому законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Відповідно ч.ч. 1-2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно ст. ст. 1216, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. ст. 1261-1265 цього Кодексу. Статтею 1261 ЦК передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Реалізація права на спадкування спадкоємцем, закликаним до спадкування, здійснюється шляхом прийняття ним спадщини з подачею до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяви про її прийняття в шестимісячний строк, який починається з часу відкриття спадщини. Вчинення таких дій не вимагається, якщо спадкоємець постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини і протягом шестимісячного терміну, встановленого для прийняття спадщини, не заявив про відмову від неї (ст.ст. 1268-1270 ЦК). При цьому у положенні п. 3.1 Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року за №24-753/0/4-13, роз`яснено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення в нотаріальному порядку. Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, у постанові від 22.09.2021 (справа № 227/3750/19). Суд зазначає, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту прав, який може бути застосований судом в разі відсутності умов для оформлення відповідних прав в нотаріальному порядку. В даному випадку позивач отримав відмову нотаріуса в оформленні права власності на земельну ділянку кадастровий номер 0510100000:01:012:0035, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, на якій розташований вищезазначений житловий будинок з прибудовами, площею 0,0480 га, яка належала його батькові на праві спільної сумісної власності разом із іншими співвласниками, а саме [PERSON] , в порядку спадкування за заповітом, оскільки нотаріус не може визначити склад спадкового майна, а саме: на яку частку нерухомого майна необхідно видавати свідоцтво про право на спадщину. Отже, у позивача відсутня можливість оформити своє право власності на вказане майно в нотаріальному порядку. Судом встановлено, що після смерті [PERSON] позивач прийняв спадщину, відомостей про інших спадкоємців після його смерті суду надано не було. Відповідно, за позивачем має бути визнано право власності на 37/100 частки у спільній сумісній власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських споруд, кадастровий номер 0510100000:01:012:0035, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , як за єдиним спадкоємцем першої черги за заповітом. Згідно з ч. 1 ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦКУ, майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності. Зі змісту ст.357 ЦКУ вбачається, що під терміном "визначення часток" законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Згідно ч. 1 ст. 368 ЦКУ, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно ч.2 ст. 372 ЦКУ, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення Частинами 4,5 ст.89 Земельного кодексу України передбачено, що співвласники земельної ділянки, яка перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або виділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності з виділенням частки співвласника може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачене законом або не встановлено судом. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Відповідно до положень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі смерті співвласника частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними. Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Законом встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. (ч. 4 ст. 120 ЗК України ). Вищезазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість, про що також звернув увагу Верховний Суд у своїй постанові від 12.09.2018 року у справі №127/50/16-ц (провадження №61-5958зпв18). При цьому слід врахувати роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що викладені в п. 3.4. Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-2753/0/4-13 від 16.05.2013 року, де зазначено, що у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. Чинне законодавство не надає нотаріусу права здійснювати виділ частки. Таким чином, у разі смерті одного з учасників права спільної сумісної власності, передусім необхідно визначити частку померлого у спільному майні, яка і буде об`єктом спадкування. Позивач є власником 37/100 часток у праві власності на житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що окрім витягу з державного реєстру речових прав, також підтверджується матеріалами справи. За таких обставин, розмір частки спірної земельної ділянки слід також визначити пропорційно до частки осіб у праві власності жилого будинку. Верховний Суд у постанові від 16 червня 2021 року по справі №570/997/19 зробив висновок, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування. Аналогічний правовий висновок неодноразово було викладено Верховним Судом, у постановах від 20 червня 2018 року у справі №640/13903/16-ц (провадження №61-15147св18); від 20 червня 2018 року у справі №266/5267/18 (провадження №61- 6647св19). Суд також звертає увагу на те, що ВССУ в інформаційному листі від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначив наступне: належними відповідачами у спорах про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини є спадкоємці, які прийняли спадщину, або територіальні громади в особі органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Тобто, у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку його відсутності, усунення від права на спадкування, неприйняття ним спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування (постанова Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 265/6868/16-ц). Позивач є єдиним спадкоємцем майна свого померлого батька, отже належним відповідачем в даній справі є Вінницька міська рада, а тому твердження та позиція представника відповідача про пред`явлення позову нібито до неналежного відповідача є безпідставними та необґрунтованими і які ґрунтуються, на думку суду виключно припущеннях, а тому судом не приймаються, як підстава для відмовим у задоволенні позовних вимог. Таким чином, суд оцінивши наявні у справі докази на підставі свого внутрішнього переконання та за критеріями їх належності, допустимості і достовірності, приходить до висновку що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат в порядку ст. 141 ЦПК України суд враховує, що цей спір виник внаслідок того, що нотаріус не може визначити склад спадкового майна, а саме: на яку частку нерухомого майна необхідно видавати свідоцтво про право на спадщину. Тобто спір виник не з вини відповідача. У зв`язку із цим, виходячи з вимог справедливості судового розгляду, судові витрати покладаються на позивача,, який не наполягав на їх стягненні. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved