Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-02 00:00:00

І. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Представник [PERSON] - адвокат Гніздовська Г.М. звернулася до суду з позовом до [PERSON] (третя особа: орган опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради) про про зменшення розміру аліментів, встановлення факту нецільового використання аліментів, згідно якого просить суд: - зменшити розмір аліментів, що стягуються рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 11.10.2018 у справі №480/1782/18 з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] з 1/4 частки його заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до 1/8 частки заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання даного рішення суду законної сили і до повноліття дитини; - встановити факт нецільового використання аліментів [PERSON] , сплачених [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] та зобов`язати [PERSON] у термін до 1 місяця з моменту набрання рішенням законної сили перевести суму аліментів на утримання [PERSON] , яка сплачена [PERSON] у період з 10.03.2022 по теперішній час на утримання сина та використання [PERSON] за нецільовим призначенням на утримання дитини у відділенні Державного ощадного банку України; - у разі встановлення нецільового використання аліментів сина встановити позивачу порядок сплати 100% частини аліментів або іншого розміру частини аліментів, визначених судом, шляхом внесення 100% частини суми аліментів або іншої частини розміру аліментів, визначених судом на утримання неповнолітньої дитини на особистй рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. Позов обґрунтовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 30.09.2011. У сторін є неповнолітній син [PERSON] , [INFO] . Судовим наказом Миколаївського районного суду Миколаївської області від 11.10.2018 у справі №480/1782/18 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] аліменти у розмірі частки його заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 25.09.2018 і до досягнення повноліття дитини. Починаючи з 10.03.2022 позивач є військовослужбовцем. Позивачу відомо, що відповідач виїхала за кордон, а дитина залишилась проживати із тіткою [PERSON] , бабусею [PERSON] та дідусем [PERSON] (батьками відповідачки) за адресою: [ADDRESS] . Позивач сплачує аліменти на банківську картку, крім аліментів сплачує додаткові кошти та в порівнянні з відповідачем надсилала дитині кошти майже в 2,5 разів більше ніж відповідачка. У той час, дитина навчається в Одеському морехідному фаховому коледжі Морського та рибопромисловного флоту ім.О.Соляника та на час навчання та перебування позивача у м.Одеса дитина проживає за місцем реєстрації з батьком (позивачем по справі). Позивачу не відомо, як відповідач використовує сплачені ним аліменти, тому з метою перевірки цільового використання аліментів, які сплачує позивач на утримання дитини, він подав заяву до органів опіки та піклування, на яку надано відповідь, що відсутня інформація про місце проживання одержувача аліментів, що унеможливлює провадження інспекційного відвідування. Крім того, позивач стверджує, що у нього змінилось сімейне становище, у нього народилась донька [PERSON] , [INFO] та цивільна дружина позивача перебуває у відпустці по догляд за дитиною, позивач утримує її разом з малолітньою дитиною, у зв`язку з чим просить суд зменшити розмір аліментів не утримання сина, тощо. На підставі викладеного, позивач звернувся до суду з відповідним позовом. Представник відповідача - адвокат Тищенко С.Ю. 07.10.2024 надав до суду відзив на позов (а.с.187-192 т.1), просить суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що: - відповідач мав борг по сплаті аліментів станом на 19.03.2023 у розмірі 331 541,00 грн., який станом на 26.09.2023 складав 216 683,26 грн. (сплачений 16.08.2024), аліменти стягувались з 2018 року, а позов подано 16.04.2024, тобто станом на момент звернення до суду з позовом борг складав 216 683,26 грн.; - відсутні висновки щодо встановлення факту нецільового використання аліментів не за призначенням; - наявність заборгованості зі сплати аліментів є підставою для відмови платнику аліментів у проведенні інспекційного відвідування одержувача аліментів; - відповідач виконував рішення суду про стягнення аліментів на власний розсуд, приховуючи свої доходи; - підстави для зменшення розміру аліментів відсутні, посилання відповідача на утримання батьків є небгрунтовані, відповідач не надає відмостей про доходи батьків, тощо. Представник [PERSON] - адвокат Гніздовська Г.М. 14.10.2024 надала до суду відповідь на відзив (а.с.65-69 т.2), просить суд задовольнити позов у повному обсязі. Сторони були належним чином сповіщені про судовий розгляд справи, до суду не з`явились. Представники сторін надали до суду заяви про розгляд справи без їх участі. Представник третьої особи був належним чином сповіщений про судовий розгляд справи, однак до суду не з`явився. Відсутність сторін в судовому засіданні не перешкоджає продовженню розгляду справи без їх участі на підставі доказів наявних в матеріалах даної цивільної справи з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. Відповідно до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ст.ст.13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обовязки. Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18. Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які не з`явились до судового засідання. Крім того, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України"). Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Суд звертає увагу, що провадження в цій справі відкрито 01.07.2024 (існує тривалий розгляд справи), тому з метою уникнення порушень вимог ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна та яка гарантує кожному учаснику процесу право на розгляд його справи судом упродовж розумного строку, суд дійшов до висновку про продовження розгляду справи без участі сторін на підставі доказів, наявних в матеріалах даної цивільної справи. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. ІІ. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Суворовського районного суду м.Одеси від 10.05.2024 матеріали цивільного позову [PERSON] до [PERSON] (третя особа: орган опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради) про зменшення розміру аліментів, встановлення факту нецільового використання коштів та внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні банку передано за територіальною підсудністю до Іллічівського міського суду Одеської області (а.с.121 т.1). Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 24.06.2024 справа повторно розподілена для подальшого розгляду судді [PERSON] (а.с.125 т.1). Ухвалою судді Іллічівського міського суду від 26.06.2024 позовну заяву залишено без руху (а.с.126 т.1). Ухвалою судді Іллічівського міського суду від 01.07.2024 відкрито провадження у справі (а.с.143-144 т.1). Ухвалою Іллічівського міського суду від 23.10.2024 у клопотаннях представників сторін у витребуванні доказів відмовлено (а.с.124-126 т.2). Ухвалою Іллічівського міського суду від 13.02.2025 у клопотанні представника позивача про залучення третьої особи та зобов`язання третьої особи здійснити контроль за цільовим використанням коштів та надати висновок відмовлено повністю (а.с.231-234, т.2). ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, які розірвано рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 30.09.2011 (а.с.54 т.1). У сторін є неповнолітній син [PERSON] , [INFO] (а.с.20 т.1). Судовим наказом Миколаївського районного суду Миколаївської області від 11.10.2018 у справі №480/1782/18 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] аліменти у розмірі частки його заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 25.09.2018 і до досягнення повноліття дитини (а.с.182 т.2). Позивач є військовослужбовцем, що підтверджується копією посвідчення (а.с.181 т.2). Позивачу відомо, що відповідач виїхала за кордон, а дитина залишилась проживати із тіткою [PERSON] , бабусею [PERSON] та дідусем [PERSON] (батьками відповідачки) за адресою: [ADDRESS] . Вказані обставини визнані стороною відповідача. Дитина [PERSON] навчається в Одеському морехідному фаховому коледжі Морського та рибопромисловного флоту ім.О.Соляника (а.с.28 т.1; а.с.192-194 т.2). Відповідач мав борг по сплаті аліментів станом на 19.03.2023 у розмірі 331 541,00 грн. (а.с.193-194 т.1). Постановою головного державного виконавця Суворовського відділу ДВС у місті Одесі від 26.09.2023 накладено арешт на кошти боржника у ВП №72857281 (а.с.195-196 т.1). У зв`язку із сплатою заборгованості із аліментів у повному обсязі станом на 16.08.2024 постановою головного державного виконавця Суворовського відділу ДВС у місті Одесі від 16.08.2024 знято арешт з коштів боржника [PERSON] (а.с.197-198 т.1). Судом досліджено копії платіжних інструкцій від імені [PERSON] щодо переказу власних коштів на рахунок у відділенні Державного ощадного банку України (а.с.199-250 т.1; а.с.1-51 т.2). Як вбачається з матеріалів справи, позивач звертався з відповідною заявою до органу опіки та піклування щодо здійснення контролю за цільовим використанням аліментів (а.с.70, 158, 139, 198, т.2) та йому надано відповідь про необхідність звернення до відповідної служби за місцем проживання одержувача аліментів (а.с.140-141 т.2). Також, судом досліджено виписку по рахункам позивача та відповідача у відділенні АТ «Приватбанк» щодо переказу коштів за період з 01.01.2021 по 02.03.2024 (а.с.183-188 т.2). ІV. Оцінка Суду. Щодо встановлення факту нецільового витрачання аліментів, суд зазначає наступне. Згідно з вимогами ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Таке право кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дитину до її повноліття, який закріплений в у ст.51 Конституції України, а також у ст.180 Сімейного кодексу України та гарантується Державою, в свою чергу, ст.15 СК України чітко регламентовано, що сімейні обов`язки не можуть бути перекладені на іншу особу. Відповідно до вимог ст.ст.18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Приписами ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, а батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Положеннями ч.1 ст.3 Конвенції ООН, ч.ч.7, 8 ст.7 СК України визначено, що при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини і, тим більше, при захисті одного із основних прав дитини - права на утримання. Такий висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладено у постанові від 30 квітня 2020 року у справі № 283/1309/17. Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.186 СК України контроль за цільовим витрачанням аліментів здійснюється органом опіки та піклування у формі інспекційних відвідувань одержувача аліментів, порядок та періодичність здійснення яких визначаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері усиновлення та захисту прав дітей. За заявою платника аліментів (крім тих, які мають заборгованість зі сплати аліментів) інспекційні відвідування одержувача аліментів здійснюються органом опіки та піклування позапланово, але не більше одного разу на три місяці. У разі нецільового витрачання аліментів платник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. Згідно з вимогами ч.3 ст.19 СК України звернення за захистом до органу опіки та піклування не позбавляє особу права на звернення до суду. Тобто, обов`язок перевіряти цільове витрачання аліментів покладений на орган опіки та піклування, проте правом на звернення до суду заявник може скористатися і без попереднього звернення до органів опіки та піклування, особисто зібравши необхідні докази, які підтверджують нецільове використання аліментних платежів. Також, статтею 19 Сімейного кодексу України передбачена участь органу опіки та піклування у захисті сімейних прав та інтересів. Механізм здійснення контролю за цільовим витрачанням аліментів визначений Порядком здійснення органами опіки та піклування контролю за цільовим витрачанням аліментів на дитину, затвердженим наказом Міністерства соціальної політики України від 15 листопада 2018 року №1713. Згідно із ч.3 ст.19 СК України звернення за захистом до органу опіки та піклування не позбавляє особу права на звернення до суду. Відповідно до пунктів 2-4 Порядку здійснення органом опіки та піклування контролю за цільовим витрачанням аліментів на дитину, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 15.11.2018 року №1713 (далі - Порядок), контроль за цільовим витрачанням аліментів здійснюють органи опіки та піклування шляхом проведення інспекційних відвідувань одержувача аліментів. Безпосереднє проведення інспекційного відвідування покладається на службу у справах дітей відповідної районної, районної у містах Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі її утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади за місцем проживання одержувача аліментів із залученням (за потреби) інших посадових осіб суб`єктів соціальної роботи із сім`ями, дітьми та молоддю (психолог, соціальний педагог, фахівець із соціальної роботи). Кількість посадових осіб, що проводять інспекційне відвідування, не може бути меншою ніж дві особи. Підставою для проведення інспекційного відвідування одержувача аліментів є заява платника аліментів, подана до районної, районної у містах Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі її утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади за місцем проживання одержувача аліментів або до відповідної служби у справах дітей. Для підтвердження сплати аліментів разом із заявою платник аліментів обов`язково подає розрахунок заборгованості зі сплати аліментів за останні 12 місяців, виданий відповідно до Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за №489/20802, а також відомості про місце проживання отримувача аліментів. У разі повторного впродовж року звернення платника аліментів із заявою про проведення інспекційного відвідування подається розрахунок заборгованості зі сплати аліментів за період, що минув з дати проведення попереднього інспекційного відвідування. У разі якщо аліменти на дитину сплачуються не за рішенням суду (за домовленістю між батьками дитини, договір між батьками про сплату аліментів на дитину) платник аліментів надає копії інших документів, що підтверджують сплату аліментів на дитину та їх розмір. Наявність заборгованості зі сплати аліментів є підставою для відмови платнику аліментів у проведенні інспекційного відвідування одержувача аліментів. Згідно з пунктами 8-10 Порядку у ході проведення інспекційного відвідування здійснюється обстеження умов проживання дитини з метою визначення рівня задоволення її індивідуальних потреб. При цьому береться до уваги розмір аліментів, що сплачуються на дитину. У разі якщо розмір аліментів, що сплачується на дитину, не перевищує розміру двох прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку (на кожну дитину), оцінюється рівень забезпечення базових потреб дитини, а саме: забезпечення харчуванням, необхідними ліками у разі потреби, одягом та взуттям відповідно до сезону, іграшками та іншими засобами для розвитку та навчання дитини відповідно до її віку. У разі якщо розмір аліментів складає понад два прожиткових мінімуми для дитини відповідного віку (на кожну дитину), підтвердженням цільового використання аліментів на дитину можуть бути: наявність облаштованих відповідними меблями та речами місць для сну та відпочинку дитини; її розвитку та навчання; приміщень для прийняття їжі та санітарно-гігієнічних потреб; обладнання для занять спортом; музичних інструментів; відвідування дитиною навчальних курсів, гуртків та секцій; відкриття на ім`я дитини банківського рахунку; витрати на оздоровлення та лікування дитини, придбання засобів реабілітації тощо. Відповідно до п.14 Порядку чеки, квитанції, довідки та інші документи для підтвердження цільового використання коштів одержувач аліментів може надати виключно за власним бажанням та за умови їх наявності. Також виключно за власним бажанням одержувач аліментів може надати письмове пояснення щодо цільового використання аліментів, яке долучається до висновку за результатами проведення інспекційного відвідування. Отже, саме на орган опіки та піклування покладено здійснення контролю за цільовим витрачанням аліментів, який може здійснюватися як власною ініціативою органу, так і за заявою платника. Згідно з п.17 Порядку, у разі виявлення за результатами проведеного інспекційного відвідування ознак, що можуть свідчити про нецільове витрачання аліментів, платник аліментів відповідно до статті 186 Сімейного кодексу України має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. Як вбачається з матеріалів справи, позивач звертався з відповідною заявою до органу опіки та піклування щодо здійснення контролю за цільовим використанням аліментів (а.с.70, 158, 139, 198, т.2) та йому надано відповідь про необхідність звернення до відповідної служби за місцем проживання одержувача аліментів (а.с.140-141 т.2). Однак, суд вважає вказане звернення позивача формальним, для надання суду підтвердження звернення позивача з вказаною заявою до органу опіки та піклування, а не для реального контролю за цільовим використанням аліментів, оскільки останній достеменно знав, що відповідач виїхала за кордон, а дитина залишилась проживати із тіткою [PERSON] , бабусею [PERSON] та дідусем [PERSON] (батьками відповідачки) за адресою: [ADDRESS] . Вказані обставини визнані стороною відповідача. При цьому з відповідними запитами до відповідних установ за вказаною заявою останній не звертався. Відповідно до вимог ст.179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Витрачання аліментів за цільовим призначенням означає, що той із батьків або інші особи, відповідно до приписів ст.179 СК України, на ім`я якого вони виплачуються, зобов`язаний спрямовувати їх на забезпечення потреб дитини у харчування, одязі, в охороні здоров`я, отриманні освіти та на створення гідних умов життя дитині. Сама неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, які одержані для її утримання. Відповідно до вимог ст.ст.76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, звертаючись із вказаним позовом до суду, головним аргументом на його обґрунтування позивачем зазначено нецільове витрачання відповідачкою аліментів, які вона отримує, це те, що він сплачує аліменти на банківську картку, крім аліментів сплачує додаткові кошти та в порівнянні з відповідачем наджисила дитини кошти майже в 2,5 разів більше ніж відповідачка. У той час, дитина навчається в Одеському морехідному фаховому коледжі Морського та рибопромисловного флоту ім.О.Соляника та на час навчання та перебування позивача у м.Одеса дитина проживає за місцем реєстрації з батьком (позивачем по справі) та підтвердження чого останнім надано виписки по рахунку позивача та відповідача у відділенні АТ «Приватбанк» щодо переказу коштів за період з 01.01.2021 по 02.03.2024 (а.с.183-188 т.2). Однак суд не приймає до уваги надані позивачем докази та вважає їх неспроможними, оскільки відповідач мав борг по сплаті аліментів станом на 19.03.2023 у розмірі 331 541,00 грн. (а.с.193-194 т.1). Постановою головного державного виконавця Суворовського відділу ДВС у місті Одесі від 26.09.2023 накладено арешт на кошти боржника у ВП №72857281 (а.с.195-196 т.1). У зв`язку із сплатою заборгованості із аліментів у повному обсязі станом на 16.08.2024 постановою головного державного виконавця Суворовського відділу ДВС у місті Одесі від 16.08.2024 знято арешт з коштів боржника [PERSON] (а.с.197-198 т.1). Суд звертає увагу, що позов подано до судум 16.04.2024, тобто станом на момент звернення до суду з позовом борг складав 216 683,26 грн., тоді як відповідач здійснив його погашення в ході розгляду справи 16.08.2024. З огляду на викладене, враховуючи те, що позивачем не надано суду жодних належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження того, що ним вжито заходів щодо здійснення контролю органом опіки та піклування щодо цільового використання аліментних коштів, а також, що надані ним виписки по рахункам та карткам відповідачки стосуються саме «аліментного» зобов`язання, суд дійшов переконливого висновку про передчасність, недоведеність та необґрунтованість позовних вимог в частині встановлення факту нецільового витрачання відповідачкою аліментів, у зв`язку з чим у їх задоволенні слід відмовити. В частині вимог про зменшення розміру аліментів, суд керується наступним. Статтею 192 СК України визначено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів`роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Верховний Суд України в постанові від 05 лютого 2014 року в справі №6-143цс13 дійшов висновку, що з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст.192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст.192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст.182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст.183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст.184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Враховуючи зміст ст.ст.181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. У відповідності до ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних утриманців та інші обставини, що мають істотне значення. З аналізу даних правових норм вбачається, що при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів, слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів. При цьому суд, з урахування встановлених обставин і сукупності належних та допустимих доказів, при наявності підстав щодо неможливості сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі, може вирішити питання щодо зменшення розміру аліментів. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбаченихстаттею 184 цього Кодексу (ч.2 ст.182 СК України). Обґрунтовуючи позовні вимоги щодо зменшення розміру аліментів, позивач посилався на те, що після ухвалення первісного рішення про стягнення з нього аліментів на користь відповідача на утримання сина, у нього змінилось сімейне становище, у нього народилась донька [PERSON] , [INFO] та цивільна дружина позивача перебуває у відпустці по догляду за дитиною, позивач утримує її разом з малолітньою дитиною. Разом з тим, позивач працездатний, має задовільний стан здоров`я, будь-яких інших належних та допустимих доказів про погіршення його матеріального стану з моменту стягнення аліментів на утримання дитини не надав, наявність у позивача на утриманні неповнолітньої дитини, від іншого цивільного шлюбу, на думку суду, не є істотними та достатніми доказами для зменшення визначеного за рішенням суду розміру аліментів, адже вказаний факт не доводить мінливості його матеріального стану та вплину на стан здоров`я, а тому не може слугувати самостійною підставою для зменшення їх розміру, та те, що розмір стягуваних аліментів за рішенням не є завищеним та відповідає розміру, передбаченому нормами діючого Сімейного кодексу України. Таким чином, суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до обґрунтованого висновку, що вимоги про зменшення розміру аліментів не підлягають задоволенню. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог. З цих підстав,

Outcome: dismissed