Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-24 00:00:00

ТзОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитними договорами, в якому просило суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №911207 в розмірі 61680 грн., за договором позики №76539387 в розмірі 8360 грн., за договором позики №5958800 в розмірі 6045,80 грн, всього разом 76085,80 грн. та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог покликалося на те, що 30 липня 2023 року між відповідачем [PERSON] та ТзОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» було укладено кредитний договір №911207, згідно якого відповідачу товариством надано було кредит у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на банківський картковий рахунок клієнта. 30.05.2024 року між ТзОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та ТзОВ ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу №30052024, згідно якого до позивача перейшло право вимоги до боржників за кредитними договорами, в тому числі і до відповідача за кредитним договором №911207 в сумі 61680 грн. 31 липня 2023 року між відповідачем [PERSON] та ТзОВ «1Безпечним агенством необхідних кредитів» було укладено договір позики №76539387 в електронній формі, згідно якого відповідачу товариством надано було кредит у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на банківський картковий рахунок клієнта. 14.06.2021 року між ТзОВ «1Безпечним агенством необхідних кредитів» та ТзОВ ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу №14/06/21, згідно якого до позивача перейшло право вимоги до боржників за кредитними договорами, в тому числі і до відповідача за договором позики №76539387 в сумі 8360 грн. 05 серпня 2023 року між [PERSON] та ТзОВ «МАНІФОЮ» було укладено договір позики №5958800, згідно якого ТзОВ «МАНІФА» надало відповідачу кредит у безготівковій формі на реквізити платіжної банківської картки. 13.12.2023 року між ТзОВ «МАНІФОЮ» та ТзОВ ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу №13-12/2023, згідно якого до позивача перейшло право вимоги до боржників за кредитними договорами, в тому числі і до відповідача за договором позики №5958800 в сумі 6045,80 грн. Зазначає, що всупереч умовам договорів, незважаючи на повідомлення, відповідач не виконав своїх зобов`язань. Після відступлення позивачу прав грошової вимоги до відповідача, останній не здійснив жодного платежу для погашення існуючої заборгованості ні на рахунки позивача, ні на рахунки попередніх кредиторів. Також зазначає, що з моменту отримання прав вимоги до відповідача позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій. 18.02.2025 від представника відповідача адвоката Оніщука С.П. надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого у задоволені позову просить відмовити в повному обсязі, оскільки додатки до позовної заяви не містять доказів існування у відповідача заборгованості за кредитними договорами та не містять доказів їх укладення з відповідачем. 21.02.2025 представником позивача було подано відповідь на відзив, у якому останній просив суд задоволити позов, оскільки вказані кредитні договори були укладені в електроні формі та підписані відповідачем одноразовим ідентифікатором, у відповідності до вимог чинного законодавства. Також зазначив, що сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови користування коштами. Окрім того вказав, що відповідач підписуючи вказані договори, не мав жодних заперечень щодо неповного розуміння або незгоди з умовами договорів. Представник позивача в судове засідання не з`явився, в прохальній частині позову просив суд проводити розгляд справи за його відсутності. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, останній звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи за їх відсутності, у задоволені позову просив відмовити з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд дійшов наступних висновків. Встановлено, що 30 липня 2023 року відповідач [PERSON] уклав з ТзОВ «Фінансова компанія «СЕЛФІ КРЕДИТ» кредитний договір №911207 (а.с.8-17). У п.1.1 1.4 договору передбачено, що сума позики становить 8000 грн., строк позики 360 днів, періодичність платежів кожні 18 днів. У п.1.5.1, 1.7.1 договору передбачено, що стандартна процентна ставка становить 2.2% в день, та застосовується у межах строку кредитування. Орієнтовна річна процентна ставка на дату укладення договору складає за стандартною процентною ставкою за весь строк користування кредитом 86857,07%. 30 травня 2024 року між ТзОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та ТзОВ ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу №30052024, згідно якого до позивача перейшло право вимоги до відповідача за кредитним договором №911207 від 30.07.2023 року (а.с.21-25). Встановлено, що 31 липня 2023 року [PERSON] уклав з ТзОВ «Фінансова компанія «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» договір позики на умовах повернення позики в кінці строку позики №76539387 (а.с.32-34). У п.2.1-2.3 договору передбачено, що сума позики становить 2200 грн., строк позики 22 днів, базова процентна ставка 2,5%, процентна ставка за понадстрокове користування позикою складає 2,70%. 14 червня 2021 року між ТзОВ «Фінансова компанія «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТзОВ ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу №14/06/21, згідно якого до позивача перейшло право вимоги до відповідача за договором позики №76539387 від 31.07.2023 року (а.с.36-37). Встановлено, що 05 серпня 2023 року [PERSON] уклав з ТзОВ «МАНІФОЮ» договір позики №5958800 (а.с.48-52). У п.2.3-2.4 договору передбачено, що сума позики становить 2000 грн., строк позики 71 днів, акційна процентна ставка 0,01000% на день, базова процентна ставка 2,49000% на день. 13 грудня 2023 року між ТзОВ «МАНІФОЮ» та ТзОВ ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу №13-12/2023, згідно якого до позивача перейшло право вимоги до відповідача за договором позики №5958800 від 05.08.2023 року (а.с.58-61). У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за вказаними кредитними договорами у відповідача виникла заборгованість у загальній сумі 76085,80 грн. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами. Таким чином, будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що відповідає письмовій формі правочину (ст.ст.205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Положеннями ст. 12 вказаного Закону визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.2 ст.1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до ч.1 ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно з ч.1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Доведення умов кредитування і наявності заборгованості є обов`язком позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого статтею 12 ЦПК України. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі № 751/861/17 (провадження № 61-28582ск18). Відповідно до частини 1 статті 13 Закону України «Про електронну комерцію», розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні послуги», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України. Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України, що регулює надання платіжних послуг. Частиною 3 статті 13 Закону України «Про електронну комерцію» продавець (виконавець, постачальник), надавач платіжних послуг, оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала плату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів, із зазначенням дати здійснення розрахунку. Підставою бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти господарських операцій і повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо-безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблених даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи (ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність»). Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України). Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Письмовими доказами, якими є документи, що містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (частина перша статті 95 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У постановах Верховного Суду від 16.09.2020 року у справі №200/5647/18 (провадження №61-9618св19), від 28.10.2020 року у справі №760/7792/14-ц (провадження №61-16754св19), від 17.12.2020 року у справі №278/2177/15-ц (провадження №61-22158св19) вказано, "що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі." На підтвердження позовних вимог позивачем ТзОВ «ФК «Європейською агенцією з повернення боргів» було надано копії договорів №911207 від 30.07.2023 року, №76539387 від 31.07.2023 року та №5958800 від 05.08.2023 року, копії договорів факторингу, витяги з Реєстру боржників, а також розрахунки заборгованості. Окрім того, до кредитного договору №911207 від 30.07.2023 року було додано графік платежів та паспорт споживчого кредиту. Розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку). Такий висновок щодо оцінки односторонніх документів банку кореспондує висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 року (№ 342/180/17) та Верховного Суду України в постанові від 11.03.2015 року (№ 6-16цс15). Наявність роздрукованого розрахунку заборгованості за договором є неналежним та недостатнім доказом для задоволення позовних вимог, оскільки сам розрахунок, умови кредитування тощо, є внутрішніми документами установи та не містять відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи видавалися кредитні кошти, на який строк, правильність нарахування відсотків позивачем. Разом з тим, вказані документи не підтверджують факт отримання відповідачем коштів на підставі укладених договорів та наявність у нього заборгованості перед позивачем у заявленому розмірі. У постанові Верховного Суду від 31 травня 2022 року у справі № 194/329/15 зазначено, що виписка з особового рахунку може бути належним доказом заборгованості відповідача за кредитом, яка повинна досліджуватися судами у сукупності з іншими доказами. Разом з тим, позивачем не було надано жодного первинного документу, який би засвідчив, що відповідачу були перераховані грошові кошти на виконання вищезазначених кредитних договорів. Розрахунок заборгованості, на який посилається позивач, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту та користування ним, а, отже, не є належним доказом наявності заборгованості. Наданий розрахунок є документом, що створений самим позивачем, а, відтак, інформація зазначена в ньому, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких він був складений, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.11.2018 року у справі №910/1580/18; від 23.09.2019 року у справі №910/10254/18. Самі по собі витяг з реєстру боржників до договорів факторингу та розрахунки заборгованості, складений позивачем, не є належним та достатнім доказом отримання відповідачем кредиту. Окрім того, суд звертає увагу на те, що на час укладення договору факторингу №14/06/21 від 14.06.2021 року боргові зобов`язання за договором позики №76539387 від 31.07.2023 року ще не існували, а тому не могли бути передані новому кредитору ТзОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів». Більше того, відповідно до ст.84 ЦПК України, позивач мав право заявити клопотання про витребування доказів, однак такого клопотання заявлено не було. Оскільки, відповідно до положень ст.81 ЦПК України, доказування не може грунтуватися на припущеннях, а позивачем не надано було суду належних доказів на підтвердження перерахування кредитних коштів на картковий рахунок відповідача, і як наслідок не підтверджено належними та допустимими доказами факту наявності у відповідача заборгованості по вищезазначеним договорам, а тому суд приходить до висновку, що у задоволені позову слід відмовити у зв`язку з недоведеністю. Враховуючи положення ст.141 ЦПК України, судові витрати з розгляду справи слід покласти на позивача. На підставі на підставі наведеного та

Outcome: dismissed