Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-20 00:00:00

В\~липні 2024\~р. [PERSON] звернулася до\~суду з\~позовом,в якому зазначає, що на підставі свідоцтва № 1590 від 01.02.1994 року, виданого Виконавчим комітетом районної ради народних депутатів, її бабі [PERSON] ,батьку [PERSON] та матері [PERSON] на праві спільної сумісної власності належала квартири [ADDRESS] по 1/3 частині кожному. \~ [INFO] померла [PERSON] . Після її смерті батько позивачки [PERSON] фактично прийняв спадщину за законом після померлої матері шляхом вступу у володіння та користування спадковим майном, проте за життя не оформив своїх спадкових прав. [INFO] помер батько позивачки [PERSON] ,після його смерті відкрилася спадщина за заповітом, до складу якої входило 2/3 частини квартири за адресою: [ADDRESS] ,спадщину як єдина спадкоємиця за заповітом фактично прийняла позивачка [PERSON] ,яка на момент відкриття спадщини була зареєстрована та проживала разом із спадкодавцем. [INFO] померла матір позивачки [PERSON] ,після її смерті відкрилась спадщина у виді 1/3 частки квартири за адресою: [ADDRESS] ,єдиною спадкоємицею за законом є позивачка [PERSON] . З метою оформлення спадщини, у встановлений законом строк [PERSON] звернулась до П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, де були заведені спадкові справи після смерті [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Однак, через розбіжність зазначення прізвищ у свідоцтвах про смерть батьків позивачки,де їх прізвища вказані як « [PERSON] » та « [PERSON] » відповідно,а також оскільки за життя її батько [PERSON] не оформив документально спадщину після смерті [PERSON] ,позивачці постановами від 22.03.2017 року № 818/02-31 та № 817/02-31 нотаріус відмовила у вчинені нотаріальної дії. Посилаючись на те,що вона не може у позасудовий спосіб оформити спадщину за законом після померлих батьків,з огляду на викладені обставини, позивачка просить суд встановити факт прийняття [PERSON] спадщини після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] ,визнати за [PERSON] право власності на спадкове майно а саме : 2/3 частини квартири за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті батька - [PERSON] , який помер [INFO] ,визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частину квартири за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою судді Шевченківського районного суду Запорізької області від 22 липня 2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі № 336/6975/24 (провадження 2/336/2770/24),призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду були витребувані від П`ятої Запорізькї державної нотаріальної контори копії спадкових справ після смерті [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Від відповідача Запорізької міської ради відзив на позов до суду не надходив. Представник відповідача у письмові заяві про розгляд справи за відсутності представника Запорізької міської ради при вирішенні справи покладається на розсуд суду. Представник третої особи П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори письмові пояснення по суті справи до суду не надав,у заяві про розгляд справи без участі представника при вирішення справи покладається на розсуд суду. Представник позивачки в судовому засіданні подала письмову заяву про розгляд справи без її участі,підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Як передбачено ч.3 ст.211 ЦПК України,,уУчасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповіно до ч.2 ст.247 ЦПК України,у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Всебічно вивчивши обставини справи,дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 12 ЦПК України та частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до положень статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхх вимог або заперечень. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. На підставі свідоцтва № 1590 від 01 лютого 1994 року, виданого Виконавчим комітетом районної ради народних депутатів ,на праві спільної сумісної власності квартира [ADDRESS] належала [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] по 1/3 частині кожному. Право власності було зареєстровано в ОП ЗМБТІ 09.03.1994 р. [INFO] померла [PERSON] , про що відділом реєстрації актів громадянського стану міськвиконкому м. Запоріжжя, Україна 17 жовтня 1997 року зроблено запис № 8932 та видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . За життя [PERSON] заповіту на випадок своєї смерті не складала,після її смерті відкрилася спадщина за законом,єдиним спадкоємцем за законом першої черги є син [PERSON] ,що підтверджується записом акту про народження № 43 відділу актів громадянського стану 98 від 12 лютого 1937 року,який фактично прийняв спадщину шляхом вступу у володіння та користування спадковми майном, оскільки був ззареєстрований та прожвав разом із спадкодавцем [PERSON] . Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 «Про судову практику в справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Враховуючи, що відкриття спадщини відбулося у 2000 році, до спадкових правовідносин застосовуються положення ЦК УРСР, який діяв на момент відкриття та прийняття спадщини. Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Згідно зі ст. 526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до ст. 548 ЦК Української РСР в редакції 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. За змістом ст. 549 ЦК УРСР вбачається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» при вирішенні вимог про встановлення факту прийняття спадщини і місця її відкриття суд має керуватися положеннями статей 526 і 549 ЦК УРСР, згідно з якими місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме - місце знаходження майна або його основної частини. Діями ж, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ заявника в управління чи володіння спадковим майном у межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини або подання ним протягом цього строку до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяви про її прийняття. Згідно з п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.06.1983 року «Про практику розгляду судами справ про спадкування» (зі змінами та доповненнями), передбачений ст. 549 Цивільного кодексу України шестимісячний строк для прийняття спадщини може бути продовжений судом за заявою заінтересованої особи при доведеності поважності причин його пропуску. Якщо у вказаний строк позивач вступив в управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно, а не про продовження пропущеного строку. Відповідно до п. 113 Інструкції Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 р. N 18/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 7 липня 1994 р. за N 152/361 (діяла до 13.03.2004 року) свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст. 549 Цивільного кодексу). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанції про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців. [PERSON] він вважається таким, що фактично вступив у володіння спадковим майном після смерті матері [PERSON] відповідно до вимог ст. 549 ЦК України (1963 року),який був чинним на час відкриття спадщини. [PERSON] за життя не оформив своїх спадкових прав,із заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті [PERSON] не звертався,спадкова справа не заводилась. В такий спосіб [PERSON] після смерті [PERSON] фактично успадкував 1/3 частини вказаної вище квартири та йому належало 2/3 частини у спільному майні відповідно до вимог ст. 549 ЦК України (1963 року). [INFO] помер [PERSON] , про що Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану головного управління юстиції у Запорізькій області 08 жовтня 2010 року складено відповідний актовий запис № 6406 та видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . На момент смерті [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] ,що підтверджується копією свідоцтва про укладання шлюбу. Позивачка [PERSON] є дочкою спадкодавця [PERSON] ,зміна прізвища підтверджується актовими записами про реєстрацію шлюбів з [PERSON] , [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина за заповітом, посвідченим державним нотаріусом П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори Чирвою Л.А.12.09.2000 р., зареєстровано в реєстрі за № 4-2174,яким [PERSON] заповів [PERSON] (на той час) належну йому частку у квартирі за вказаною вище адресою. Заповіт є чинним, не скасований, не змінений, що підтверджується інформаційною довідкою зі спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори), яка наявна в матеріалах спадкової справи та копія якої міститься в матеріалах даної справи. Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається після смерті особи. Статтями 1216-1218 ЦК визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), спадкування здійснюється за заповітом або за законом, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Згідно з ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Позивачка [PERSON] в силу положень ст.1268 ЦК України фактично прийняла спадщину після смерті батька [PERSON] за заповітом,яка складалася з 2/3 частин згадуваної вище квартири,оскільки на момент відкриття спадщини була зареєстрована та мешкала разом із спадкодавцем [PERSON] [INFO] померла мати позивачки [PERSON] заповіту не складала,відкрилася спадщина за законом,яку позивачка [PERSON] прийняла,подавши 10 грудня 2016 року нотаріусу заяву про прийняття спадщини за законом після смерті батька та матері. За заявою [PERSON] 10.12.2016 р.нотаріусом П`ятої Запорізької державної нот контори була заведена спадкова справа № 621-2016 до майна померлого [PERSON] та спадкова справа № 622-2016 до майна померлої [PERSON] . Інші особи,крім позивачки [PERSON] ,права на спадщину після смерті вказаних вище осбі не заявляли. 22 березня 2017 року постановою державного нотаріуса П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлого [PERSON] ,який за життя не оформив спадкових прав на спадкове майно, що складається з частки квартири за адресою: [ADDRESS] після смерті [PERSON] . Також державний нотаріус П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори відмовив [PERSON] у видачі свідоцтво про право на спадщину за законом після померлої [PERSON] враховуючи розбіжності у зазначенні призі вища батьків позивачки у документах,що підтверджують їх родинні відносини. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10.05.2024 року ЄУН 336/7138/23 було встановлено факт родинних відносин між позивачкою [PERSON] та її батьками [PERSON] , [PERSON] . Відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом ,якою завершена процедура оформлення спадини в нотаріальному порядку,порушує право позивача на спадкування та набуття права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, за захистом якого вона змушена звернутись до суду, адже в інший позасудовий спосіб їх захистити не можливо. Згідно зі статтею 392 ЦК України, особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Статтею 16 ЦК передбачено, що звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, які виникають у державі, в разі відсутності правовстановлюючого документа юридичний факт набуття нерухомості у власність за зверненням зацікавлених осіб може бути визнаний, а невизнані державою права спадкоємців - захищені в судовому порядку. Суд встановив, що спір виник в зв`язку з відсутністю умов для оформлення спадщини нотаріально. Відповідно до положень п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування», вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають тільки у тому випадку, якщо наявні умови для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, а при відмові нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. В даній справі факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті матері [PERSON] є предметом доказування та не потребує окремого встановлення судовим рішенням,оскільки у разі його доведення суд задовольняє позов про визнання права власності на спадкове майно в цілому. Відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину ,до складу якої входить квартира за адресою: [ADDRESS] , свідчить про те, що право власності не визнається іншою особою, а тому є підставою для визнання за позивачем права власності на квартиру, яке перейшло до неї в порядку спадкування за заповітом після смерті батька [PERSON] , та за законом після смерті матері [PERSON] ,є законними, ґрунтуються на вищезазначених нормах матеріального права, підтверджені належними та допустимими доказами,на час розгляду справи нічим не спростовані та підлягають задоволенню. Відповідно до ст..141 ЦПК України,судові витрати не розподіляються.

Outcome: approved