Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-18 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідачів про зняття арешту із нерухомого майна. Свій позов обґрунтовує тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] згідно договору №245/2 купівлі-продажу нерухомості від 17.07.1998 року. Вказує, що маючи намір відчужити належне їй майно, дізналася про наявність обтяження на належну їй квартиру, які внесені 13.07.2007 року Другою Луцькою державною нотаріальною конторою на підставі повідомлення приватного нотаріуса Грабовської С.В. від 06.08.1998 року. Зазначає, що на даний час Друга Луцька нотаріальна контора припинила своє існування. Крім того, із відповіді Волинського обласного нотаріального державного архіву слідує, що надати копію постанови про арешт майна боржника, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] немає змоги, так як її прізвища немає в документі. Вважає, що належне їй майно безпідставно перебуває під обтяженням, чим порушуються її майнові права щодо розпорядження власністю. У зв`язку з чим, просить скасувати обтяження у вигляді арешту на належну їй квартиру [ADDRESS] . До початку розгляду справи по суті позивач подала суду заяву про слухання справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] також подала суду заяву про слухання справи у її відсутності, позовні вимоги визнає та не заперечує щодо їх задоволення. Інший відповідач приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Грабовська С.В. також подала суду заяву про слухання справи у її відсутності, вказала, що позовні вимоги не визнаються з підстав, викладених у відзиві. Розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши представлені у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Із матеріалів справи вбачається, що згідно договору №245/2 купівлі-продажу нерухомості від 17.07.1998 року та реєстраційного посвідчення Волинського обласного бюро технічної інвентаризації серії АФ №00009 від 24.07.1998 року, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с. 4, 7). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав на нерухоме майно, на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , накладений арешт, який зареєстрований 13.07.2007 року Другою Луцькою державною нотаріальною конторою на підставі повідомлення приватного нотаріуса Грабовської С.В. від 06.08.1998 року (а.с. 9). Частиною 1 статті 316\~ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В частині 1 ст.\~319\~ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно вимог\~ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 41\~Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, а саме право особи на безперешкодне користування, володіння і розпорядження своїм майном, право на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст.\~391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Із постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року слідує, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із наступного. Відповідно до положень статей 391, 396\~ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. При цьому, відповідно до ст.14 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частина 1 ст.48 ЦПК України визначає, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Відповідачем є особа, на яку вказує позивач як на порушника своїх прав. На відміну від позивача відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Щодо позовних вимог до приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Волинської області Грабовської С.В. слід зазначити, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Нотаріуси вчиняють такі нотаріальні дії, зокрема накладають та знімають заборону щодо відчуження нерухомого майна (майнових прав на нерухоме майно), об`єктів незавершеного будівництва та майбутніх об`єктів нерухомості, що підлягають державній реєстрації (пункт 9 частини першої статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Відповідно до статті 74 Закону України «Про нотаріат» одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернень органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна. Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (стаття 50 Закону України «Про нотаріат» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року в справі № 438/610/14-ц (провадження № 14-577цс19) вказано, що "згідно зі статтею 50 Закону України "Про нотаріат" у вказаній редакції, нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Аналогічні за змістом приписи закріплені у пунктах 1 і 2 глави 14 Розділу І Порядку № 296/5. Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права має бути ефективним, тобто призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Велика Палата Верховного Суду вважає, що закріплене у статті 50 Закону України «Про нотаріат» право на оскарження нотаріальної дії може бути реалізоване у тому випадку, якщо звернення з такою вимогою може призвести до відновлення порушеного права або інтересу безвідносно до дослідження правомірності дій інших осіб». У постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 липня 2022 року у справі № 461/2565/20 (провадження № 61-21209св21) зазначено, що «тлумачення статті 50 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) свідчить, що слід розмежовувати оскарження: 1) нотаріальної дії, 2) відмови у вчиненні нотаріальної дії; 3) нотаріального акта. Таке оскарження може бути реалізоване у тому випадку, якщо звернення з такою вимогою може призвести до відновлення порушеного права або інтересу». При цьому суд не може зобов`язати нотаріуса вчиняти нотаріальні дії, оскільки такі дії вчиняються нотаріусом відповідно до Закону України «Про нотаріат» і належать до його компетенції. Аналогічні висновки викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 березня 2018 року у справі № 754/16825/15-ц, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 березня 2021 року у справі № 761/36415/18. Отже, із позовних вимог позивача вбачається, що в частині заявлених вимог до нотаріуса остання не оскаржує саме відмову у вчиненні відповідної нотаріальної дії щодо зняття обтяжень у вигляді заборони відчуження нерухомого майна, а ставить питання скасування арешту. При цьому, позивачем не представлено жодних доказів того, що вона зверталась до приватного нотаріуса з будь якими вимогами, а тому на думку суду нотаріус за є неналежним відповідачем у даній справі, а тому в позові до нього слід відмовити. Водночас,\~оцінивши зібрані\~і дослідженні\~в судовому\~засіданні докази\~в їх\~сукупності,\~зважаючи,\~що права\~позивача як\~власника нерухомого\~майна порушені,\~так як\~суду не\~представлено доказів\~невиконаних чи\~існуючих зобов`язань\~у неї\~перед будь-якими\~особами та враховуючи відсутність іншого способу зняття арешту з майна не інакше як за рішенням суду, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково та скасувати обтяження у вигляді арешту на належну позивачу квартиру.

Outcome: partial