Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-17 00:00:00

В січні 2024 року представник позивача ТОВ «Акустік Консалтінг» звернувся до Оболонського районного суду м. Києва із позовом до відповідача [PERSON] , в якому просив стягнути із відповідача на користь позивача заборгованість в сумі 72800 грн - основний борг, інфляційні втрати та три відсотки річних, починаючи із дня прострочення виконання зобов`язання по день винесення судом рішення. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що в результаті перевірки ТОВ «Акустік Консалтінг» руху коштів по банківському рахунку за період із 27.09.2021 по 31.10.2022 виявлено, що [PERSON] , який на той час був працівником ТОВ «Акустік Консалтінг», на його рахунок № [NUMBER] в АТ «Укрсиббанк», перераховано безвідсоткову поворотну фінансову допомогу у загальному розмірі 72800 грн. Вказує, що на вимогу товариства, АТ «Укрсиббанк» надав належним чином завірену виписку з банку, яка підтверджує факт отримання відповідачем коштів від товариства в зазначеному розмірі. 28.08.2023 позивачем на адресу відповідача було направлено лист-вимогу про повернення дебіторської заборгованості. Посилається на те, що зазначена вимога отримана відповідачем 30.08.2023, однак, залишена останнім без належного реагування. З огляду на те, що первинна документація в товаристві відсутня, що на даний час є предметом досудового розслідування в кримінальному провадженні, а також приймаючи до уваги те, що між сторонами відсутні договірні відносини з приводу надання поворотної фінансової допомоги, тому вважає, що перераховані відповідачу кошти набуті, останнім, без достатньої правової підстави та підлягають поверненню позивачу в порядку ст. 1212 ЦК України. Ухвалою судді Оболонського районного суду м. Києва від 22.01.2024, справу передано за підсудністю до Подільського районного суду м. Києва. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.02.2024, головуючим суддею у справі визначено Будзан Л.Д. Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва від 23.02.2024, у справі відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін. В березні 2024 року до суду від представника відповідача надійшла заява, в якій останній просив в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що товариством надано відповідачу безвідсоткову поворотну фінансову допомогу в сумі 72800 грн зі строком повернення до 28.02.2029 на підставі наказу ТОВ «Акустік Консалтинг» від 28.02.2022 № 280222-3. Однак, звертаючись із вимогою про дострокове повернення цих коштів позивач не аргументував підстав, за яких відповідач повинен повернути ці кошти достроково. Крім того, позивач помилково зазначає, що кошти отримані відповідачем безпідставно, оскільки, вони перераховувались на підставі наказів товариства, що свідчить про укладення між сторонами договору. Вважає, що вимоги товариства є передчасними, відсутні підстави для дострокового повернення коштів, а відтак в задоволенні позову слід відмовити. В червні 2024 року до суду від представника позивача надійшло клопотання, про відмову від позовних вимог в частині стягнення із відповідача на користь позивача інфляційних втрат та трьох відсотків річних, починаючи із дня прострочення виконання зобов`язання по день винесення судом рішення. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 04.09.2024 (протокольною), прийнято відмову представника позивача від позовних вимог в частині стягнення із відповідача на користь позивача інфляційних втрат та трьох відсотків річних, та провадження в цій частині позовних вимог закрито. Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з викладених в позові підстав. Відповідач та його представник позовні вимоги не визнали та просили в задоволенні позовних відмовити, посилаючись на підстави, які викладені у письмовій заяві на позов. Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до копії наказу ТОВ «Акустік Консалтинг» від 28.02.2022 № 280222-3, [PERSON] , як працівнику товариства, надано безвідсоткову поворотну фінансову допомогу в сумі 72800 грн. зі строком повернення 28.02.2029 включно. Відповідно до виписок із рахунку ТОВ «Акустік Консалтінг» в АТ «Укрсиббанк» за період із 27.09.2021 по 31.10.2022 [PERSON] , як працівнику ТОВ «Акустік Консалтінг», перераховано безвідсоткову поворотну фінансову допомогу у загальному розмірі 72800 грн. Зазначені кошти отримані відповідачем, що не заперечувалось, останнім, в ході розгляду справи. 26.10.2022 до ЄРДР внесено відомості щодо вчинення кримінального правопорушення за заявою представника ТОВ «Акустік Консалтинг» щодо неповернення колишнім директором товариства після звільнення із займаної посади первинної документації щодо діяльності товариства та печатку. 28.08.2023 позивачем направлено на адресу відповідача лист-вимогу про повернення коштів в сумі 71800 грн. 15.09.2023 відповідач направив позивачу відповідь на вказаний лист-вимогу товариства, в якій просив надати належним чином засвідчені копії документів, які підтверджують отримання відповідачем поворотної фінансової допомоги в сумі 72800 грн для детального розгляду правомірності вимог товариства. 02.10.2023 позивач направив відповідачу відповідь, в якій наполягав на поверненні коштів, отриманих від товариства. Крім цього, допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , який на даний час є директором ТОВ «Акустик Консалтинг» вказав, що після призначення його на вказану посаду, він, як директор, був позбавлений можливості потрапити в приміщення товариства, були відсутні печатки та первинна фінансова документація. Після того, коли він встановив розхід коштів товариства на незрозумілих підставах - звернувся, в тому числі і до [PERSON] з заявою про добровільне повернення перерахованих йому коштів. З показань свідка [PERSON] , наданих в судовому засіданні вбачається, що він на момент повномасштабного вторгнення рф на територію України працював у ТОВ «Акустик Консалтинг» на посаді головного інженера. Вказав, що 27.02.2022 директор товариства [PERSON] запропонував отримати деяким працівникам безвідсоткову поворотну фінансову допомогу, зокрема йому в межах суми 100000 грн. 28.02.2022 він написав заяву на отримання грошових коштів в сумі 73 000 грн., скинув її в телеграм групу. Пояснив, що такою допомогою скористалося приблизно шість працівників товариства. З копією наказу про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги ознайомився в квітні 2022 року, письмовий договір про надання вказаних коштів не укладався. На даний час не повернув кошти, оскільки строк повернення встановлено до 28.02.2029. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що в 2022 працював директором ТОВ «Акустик Консалтинг». Після початку повномасштабного вторгнення товариство фактично призупинило свою діяльність, в кінці лютого він вирішив допомоги працівниками та запропонував виплатити безвідсоткову поворотну фінансову допомогу, на що останні написали відповідні заяви. З наказами про виплату вказаної допомоги працівники ознайомилися в квітні 2022 року. Вважає, що фактично був укладений усний договір позики, тому в укладенні додаткової письмової угоди до наказу не було необхідності. Стверджує, що в наказі не було визначено спосіб повернення коштів, оскільки це і так зрозуміло: повертати слід у такий спосіб, у який кошти було надано. Представники позивача вказують, що відповідач на даний час володіє коштами товариства без достатньої правової підстави, докази належного укладення між товариством та відповідачем договору безвідсоткової поворотної фінансової позики відсутні, в добровільному порядку відповідач кошти товариству не повернув, а відтак наявні підстави для їх примусового стягнення. Заперечуючи проти позовних вимог, представник відповідача та відповідач вказували на дійсність договору позики, та відсутність підстав для дострокового повернення коштів товариству. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог а також заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що поворотна фінансова допомога - це сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов`язковою до повернення. Правовою основою для отримання поворотної фінансової допомоги є договір позики, відносини за яким регулюються ст.1046 - 1053 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. В законодавстві визначаються поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (ст.ст. 530, 631 ЦКУ). Поруч із цим, розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Так, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (частина перша статті 207 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація. Правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами. Першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін. Зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину (див. зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20 (провадження № 61-14545сво20). Реальним (від латинського res - річ) вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18). Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такий правовий висновок щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладено Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, на які є посилання в касаційній скарзі. У постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16 зроблено висновок, що, договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Наведене свідчить, що по своїй юридичній сутності договір позики грошових коштів є реальним договором, і для його укладення необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача (сплата) коштів позикодавцем позичальнику. Законодавець імперативно в частині першій статті 1047 ЦК визначив необхідність вчинення в письмовій формі договору позики грошових коштів у разі якщо позикодавцем є юридична особа. Суд вважає, що надана суду копія наказу позивача, як юридичної особи, про надання безпроцентної поворотної допомоги відповідачу та вказівка про це в призначенні платежу при перерахунку коштів на картку відповідачу, з урахуванням принципу розумності, не може бути кваліфіковані як дотримання письмової форми, що підтверджує домовленість про отримання грошей в позику та умови такої позики. Дійсно, в певних випадках в приватному праві призначення платежу може мати значення, наприклад, при визначенні того, яке грошове зобов`язання погашається, але, на переконання суду, не для підтвердження укладення певного договору. Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункти 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд(частина перша, третя статті 13 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Європейський суд з прав людини нагадав, що «принципи змагальності та рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції. Вони вимагають «справедливого балансу» між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять його в явно гірше становище порівняно з його опонентом (див. рішення у справах «Авотіньш проти Латвії [ВП] () [GC], заява № 17502/07, пункт 119, й інші посилання, ЄСПЛ 2016, та «Регнер проти Чехії» [ВП] (Regner v. the Czech Republic) [GC], заява № 35289/11, пункт 146, від 19 вересня 2017 року). До того ж, право на змагальний судовий процес, в принципі, означає надання сторонам можливості ознайомлюватися та коментувати всі надані докази або подані зауваження з метою впливу на рішення суду. Крім того, сторони повинні мати можливість подати будь-які докази, необхідні для того, аби їхні вимоги задовольнили (див. рішення у справі «Клінік дез Акація та інші проти Франції» (Clinique des Acacias and Others v. France), заява № 65399/01 та 3 інші заяви, пункти 36-43, від 13 жовтня 2005 року). До того ж, суд, який розглядає справу, повинен сам дотримуватися принципу змагальності, наприклад, якщо він розглядає справу на підставі обґрунтування або заперечення, висловленого ним за власною ініціативою (див. рішення у справі «Чепек проти Чехії» (), заява № 9815/10, пункти 45 та 51-60, від 05 вересня 2013 року). Хоча, звичайно, саме національні суди повинні визначати правильну правову кваліфікацію позовів на підставі національного законодавства, це має відбуватися із дотриманням принципу справедливого судового розгляду, який передбачає надання належного обґрунтування принаймні стосовно питань, які є вирішальними для результату розгляду справи. Так, слід вказати на те, що договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, має на меті забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18)). Згідно із ч.ч.1, 2 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. У пункті 3 Рішення Конституційного Суду України від 14.07.2020 № 8-р/2020 у справі № 3-67/2019(1457/19) зазначено, що відповідно до Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина 1 статті 509); зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина 1 статті 526); виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності (частина 1 статті 546). Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Постанова ВП ВС від 14.11.2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Постанова КЦС ВС від 28.07.2021 у справі № 759/24061/19. Визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Постанова ВП ВС від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін. При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, які фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року в справі № 924/1473/15, від 04 грудня 2019 року в справі № 917/1739/17). У даній справі позивач просить стягнути із відповідача кошти, які перебувають у відповідача без достатньої правової підстави, а відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, та не заперечуючи факт отримання коштів від товариства, вказує на укладення між сторонами договору безвідсоткової поворотної позики, строк повернення коштів за яким ще не минув. Суд звертає увагу на те, що по своїй юридичній сутності договір позики грошових коштів є реальним договором, і для його укладення необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача (сплата) коштів позикодавцем позичальнику. Законодавець імперативно в частині першій статті 1047 ЦК України визначив необхідність вчинення в письмовій формі договору позики грошових коштів у разі якщо позикодавцем є юридична особа. Стороною відповідача не доведено, що між сторонами із дотриманням вимог закону було укладено договір позики в письмовій формі, та його умови, в тому числі щодо строку повернення коштів, є дійсними, а відтак посилання відповідача на передчасність вимог позивача є хибними. На переконання суду, правочин безвідсоткової фінансової допомоги, на який посилається сторона відповідача, є нікчемним в силу вимог закону, оскільки, укладений без дотримання письмової форми сторонами - позивачем, як юридичною особою (позикодавцем) з однієї сторони та відповідачем як фізичною особою (позичальником), а тому не може вважатись укладеним у відповідності до вимог чинного законодавства, в зв`язку з чим отримані за даним договором кошти підлягають поверненню за вимогою позивача. При цьому, заперечення на позов не спростовують наведених в цьому рішенні висновків суду про наявність достатніх підстав для стягнення коштів із відповідача на користь позивача. Обґрунтовуючи дане судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. Так, Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи викладене, а також з огляду на те, що в ході розгляду справи судом встановлено наявність обставин, які свідчать про нікчемність договору, за яким відповідач отримав від позивача, як юридичної особи, кошти в сумі 72800,00 грн, в добровільному порядку на вимогу позивача відповідач ці кошти не повернув, а відтак наявні підстави для стягнення із відповідача на користь позивача зазначені грошові коштів в примусовому порядку, зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір в сумі 2684,00 грн слід стягнути із відповідача на користь позивача.

Outcome: approved