Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-19 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив: - визнати образливими та такими, що порушують право [PERSON] на повагу до його честі, гідності та недоторканості ділової репутації висловлювання [PERSON] поширені [INFO] у соціальній мережі «Facebook» на персональній сторінці (посилання: [INFO] за наступним посиланням [INFO] а саме: « [INFO] »; « [INFO] ». - визнати недостовірною та такою, що порушує право [PERSON] на повагу до його честі, гідності та недоторканості ділової репутації інформацію [PERSON] поширену [INFO] у соціальній мережі «Facebook» на персональній сторінці (посилання: [INFO] за наступним посиланням [INFO] а саме: « [INFO]»; - зобов`язати [PERSON] спростувати поширену недостовірну інформацію, шляхом розміщення протягом 10 днів з моменту набрання рішенням законної сили, на своїй сторінці у Facebook інформації наступного змісту: « [INFO] у соціальній мережі «Facebook» на персональній сторінці (посилання: [INFO] мною, [PERSON] , був опублікований допис. У вказаному дописі містилась недостовірна та така, що порушує право [PERSON] на повагу до його честі, гідності та недоторканості ділової репутації, інформація, а саме: «[INFO]» та з викладенням копії вступної та резолютивної частини рішення, не допускаючи при цьому власних коментарів. - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 1, 00 грн. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що на офіційній сторінці соціальної мережі «Facebook» [INFO] [INFO] о 22:44 год. народна депутатка України 9-го скликання [PERSON] розмістила й поширила допис, адреса веб-сторінки: [INFO] наступного змісту: «[INFO]! [INFO]. [INFO].» Також у позовній заяві вказано, що незважаючи на те, що [PERSON] обмежила список людей, які можуть залишати коментарі до цього допису, останній був поширений 24 користувачами соціальної мережі «Facebook», а також містить 446 реакцій користувачів. [PERSON] - українська політична діячка, народний депутат України, на момент поширення інформації про позивача займала посаду заступниці голови Комітету ВРУ з питань нацбезпеки, оборони та розвідки. За результатами проведення комісійного лінгвістичного (семантико-текстуального) експертного дослідження мовлення Науково-дослідним центром судової експертизи у сфері інформаційних технологій та інтелектуальної власності Міністерства України 06 серпня 2024 року складено Висновок експертів № 533/1/24. У наданому на дослідження тексті допису, розміщеного, згідно із заявою про призначення експертного дослідження і протоколом огляду вебсторінки, [INFO] у соціальній мережі «Facebook» на сторінці користувача профілю « [PERSON] » за посиланням: [INFO] містяться висловлювання образливого характеру про [PERSON] , а саме: «[INFO]», « [INFO] » У дослідженому тексті міститься інформація негативного характеру про [PERSON] , вказана в такому фрагменті тексту: «[INFO]», а також у висловлюваннях, наведених в п. 1 висновків. Висловлювання, в яких міститься інформація негативного характеру про [PERSON] , виражені у формі фактичних тверджень про те, - серед військових [PERSON] добре знають як людину, з вини якої пролилось багато крові \«[INFO]»)', - [INFO]»)', - [INFO]»)', - [INFO]»). Поширення такої інформації свідчить про принизливе ставлення відповідачки до позивача, що впливає на зниження цінності позивача не тільки як звичайної особи, а й також як уповноваженої особи Збройних Сил України. Відтак, беззаперечним є той факт, що поширенням недостовірної інформації створено негативну соціальну оцінку в очах оточуючих по відношенню до позивача, чим порушено честь, гідність та ділову репутацію позивача, а тому така інформація підлягає спростуванню. Звертаючись до суду із позовом, позивач оцінив завдану йому моральну шкоду у розмірі 1, 00 грн, яку просить стягнути з відповідача, оскільки публічно поширений допис відповідачкою у соціальній мережі з висловлюванням в образливій, негативній формі та висвітлення недостовірної інформації призвело до психологічної напруги, душевних хвилювань та страждань позивача. Відзив від відповідача до суду не надходив. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 13 серпня 2024 року вказана позовна заява надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої визначено суддю та передано 15 серпня 2024 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 20 серпня 2024 року судом отримано відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру з інформацією про відсутність відомостей про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача фізичної особи. 20 лютого 2025 року представник позивача подала заяву про розгляд справи у відсутність сторони, позов підтримала і просила задовольнити у повному обсязі, не заперечувала проти постановлення заочного рішення суду. Відповідач у судове засідання, про час, дату і місце проведення якого повідомлялася належним чином засобами поштового зв`язку за відомими суду адресами проживання, не з`явилася, заяви по суті або з процесуальних питань до суду не находили. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. ІІІ. Обставини справи. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. На сторінці соціальної мережі «Facebook» [INFO] [INFO] о 22:44 год. народна депутатка України 9-го скликання [PERSON] розмістила й поширила допис (адреса веб-сторінки: [INFO]) наступного змісту: «[INFO]! [INFO]. [INFO].» Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом з тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб. Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію, а також інформацію, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Водночас, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб. Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію, а також інформацію, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Право на захист честі, гідності та ділової репутації є частиною права на повагу до приватного життя, а підстави захисту такого права виникають, як правило, на стику взаємодії права (свободи) на вираження (думки) та права на повагу до приватного життя. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Верховний Суд неодноразово наголошував на важливості права кожної людини на приватність і права на свободу вираження поглядів як основи демократичного суспільства. Ці права не є абсолютними і не мають ієрархічного характеру, оскільки мають однакову цінність. Згідно зі статтею 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. У частині першій статті 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації. Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Як роз`яснено у пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1, способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються відповідно до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди. При розгляді справ зазначеної категорії юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Вищевказана інформація також була доведена відповідачем до відома необмеженому колу осіб за допомогою своєї сторінки користувача соціальної мережі «Facebook» ( [INFO] Незважаючи на те, що [PERSON] обмежила список людей, які можуть залишати коментарі до цього допису, він все одно був поширений більше, ніж 20 користувачами соціальної мережі «Facebook», а також містить понад 440 реакцій користувачів. Тобто, позивач зазначає про публічне поширення відповідачем зазначеної інформації. Наведені обставини підтверджуються із долученої до позовної заяви копії скріншоту допису [PERSON] від 29 травня 2024 року на сторінці користувача соціальної мережі «Facebook». Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Статтею 30 Закону України «Про інформацію» передбачено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Згідно з частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. При цьому при вирішенні зазначених спорів суди мають враховувати, що під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Ознаками оціночного судження є відсутність у його складі посилань на фактичні обставини та відсутність можливості здійснити перевірку такого судження на предмет його відповідності дійсності. Фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Ураховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок і поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Судження - це те саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Аналізуючи спірний допис відповідача у частині висловлювань «[INFO]»; «[INFO]», суд вважає, що такі формулювання є оціночними судженнями. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи. Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене, та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження. Отже, враховуючи висновок Європейського суду з прав людини, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав. При цьому, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. У Справі Лінгенса проти Австрії (12/1984/84/131), Страсбург, 08 липня 1986 року, Європейським судом з прав людини було зазначено, що свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 Конвенції, свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Відповідно до роз`яснень, викладених в постанові Верховного Суду від 17 січня 2020 року у справі № 343/1867/17, право на недоторканість ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація про нього була поширена з явним злим умислом, тобто з нехтуванням питанням про її правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості особистих тверджень про наміри і позицію такого лідера. Межа допустимої критики щодо публічного діяча визначається з урахуванням конкретних обставин і може бути ширшою, ніж щодо приватної особи. Проте фактичні твердження про вчинення публічною особою дій, що містять ознаки злочину, порушують презумпцію невинуватості та негативно впливають на немайнові права позивача. Однак це стосується тих випадків, коли висловлювання чи публікації про особу містять фактичні відомості у вчиненні злочину, висловлені в категоричній формі. Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 08 травня 2019 року у справі № 761/37180/17. На думку позивача, висловлювання, в яких міститься інформація негативного характеру про [PERSON] , виражена у формі фактичних тверджень, а саме: - «[INFO]»; - «[INFO]»; - «[INFO]», - «[INFO]»). Відповідні висновки викладені у Висновку експертів № 533/1/24 від 06 серпня 2024 року. Так, як зазначається експертами (аркуші 10-13 Висновку експертів № 533/1/24 від 06 серпня 2024 року), під час семантико-конотативного аналізу описаного в пункті «За питанням № 1» фрагмента досліджуваного тексту з висловлюваннями образливого характеру про генерала [PERSON] , встановлені також висловлювання з інформацією про його професійну діяльність, а саме: «[INFO]». На позначення діяльності цієї особи в наведеному фрагменті допису ужиті слова з негативною конотацією, що мають такі значення, відповідно до лексикографічних, довідкових джерел і контексту (в широкому розумінні цього поняття): 1) «[INFO]; 2) «[INFO]]. Необхідно зауважити, що негативного забарвлення наведеному словосполученню надає слово «утилізація». В академічному тлумачному словнику воно тлумачиться як «використання чого-небудь для переробки». Водночас для з`ясування негативної конотації вказаного слова важливо проаналізувати також значення спільнокореневих слів «утилізувати» - використовувати будь-які відходи або залишки як сировину, напівфабрикати, паливо, добриво і т. ін.»; «утиль непридатні для вжитку речі, які можна використати як сировину (металевий брухт, ганчір`я, папір і т. ін.)». Підкреслені компоненти значеннєвого поля поняття «утилізація» і спільнокореневих понять у сполученні із словом «[INFO]», що позначає американську бойову машину піхоти «[INFO]», а також з частиною речення, де повідомляється, що [PERSON] «[INFO]», актуалізують такий семантико-прагматичний зміст висловлювання - звинувачення [PERSON] у тому, що саме його накази призвели до знищення та/або пошкодження зазначеної військової техніки; «[INFO]»). Означене вказує на негативний характер поширеної інформації про [PERSON] . Суд погоджується із висновком експертів, які зазначили, що під час семантико-прагматичного і логіко-граматичного аналізу наведених у попередніх пунктах дослідження висловлювань встановлено таке: «[INFO]» - інформація в цьому висловлюванні, подається як твердження, що реалізується через форму констатації, а також через такі лексико-семантичні і логіко-граматичні маркери: ідіоматичну сполуку «Свого часу», яка вказує, що описана діяльність відбувалась колись у минулому; форму дієслова-присудка «валив», вжитого в минулому часі третьої особи однини; числівника «2022», що містить відсилання до конкретного року; і топонімів «Харківщини» й «Лисичанськ», які вказують на конкретну місцевість. На прагматичному рівні йдеться про звинувачування [PERSON] в певних діях (руйнуванні у 2022 році оборони Харківської області й оборони міста Лисичанська), виражене як вказівка на ці дії (повідомлення про них), прив`язані до часу і простору. Наведене подається як співвідносна з реальною дійсністю інформація, яку можна підтвердити або спростувати, що вказує на фактуальний характер інформації й на структуру висловлювання у формі фактичного твердження; «[INFO]» - інформація в цьому висловлюванні, подасться як твердження, що реалізується через форму констатації, а також через такі лексико-семантичні і логіко-граматичні маркери: форму дієслова-присудка «керував», вжитого в минулому часі третьої особи однини; числівника «2023», що містить відсилання до конкретного року; лексему «історії», що позначає «події, факти тощо, пов`язані з ким-, чим-небудь»; фреймових пропозицій «утилізацію [INFO]» і «[INFO]», що містять у собі назву військової техніки (американська бойова машина піхоти «[INFO]») й топонім «[INFO]», які вказують на конкретні події і конкретну місцевість. На прагматичному рівні зазначені в аналізованому фрагменті відомості описуються як загальновідомі події, що відбувалися унаслідок дій [PERSON] як особи, котра керувала «ключовим напрямом південного контрнаступу». Наведене подається як співвідносна з реальною дійсністю інформація, яку можна підтвердити або спростувати, що вказує на фактуальний характер інформації й на структуру висловлювання у формі фактичного твердження. Наведена вище позивачем інформація містить посилання на факт, який може бути перевірений на достовірність, в ній зазначено конкретні обставини та час конкретної події, висловлену у формі фактичних тверджень про те, що: - [INFO]; - [INFO]»; - [INFO]. Фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності (частина друга статті 302 ЦК України). За змістом частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі статтею 277 ЦК України і статтею 12 ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Позивач заперечує відомості, викладені в поширеній відповідачем публікації. Вищевказана інформація, яка була поширена відповідачем стосовно позивача на своїй сторінці користувача соціальної мережі «Facebook» 29 травня 2024 року є недостовірною, ганьбить честь, гідність і ділову репутацію позивача, оскільки формує в громадян України і не тільки вкрай негативну думку про позивача з огляду на, начебто, професійну недобропорядність, зневагу до законів України, несумлінного виконання службових та посадових обов`язків, при цьому дискредитуючи позивача в очах суспільства та підриваючи військовий авторитет, як уповноваженої особи Збройних Сил України. Поширюючи відповідний допис, який містить образливі висловлювання у формі оціночних суджень та недостовірної інформації, у такий спосіб відповідач ставить під сумнів доброчесність позивача, а також знецінює наполегливу службу як у період дії воєнного стану, так і до нього. Докази, які б підтверджували вчинення позивачем будь-якого кримінального правопорушення, відсутні на дату розміщення відповідачкою відповідного допису. Щодо здійснення позивачем його військових обов`язків не ведеться жодного розслідування. На розгляді судів відсутні будь-які судові спори. За дописами [PERSON] у соціальній мережі «Facebook» стежать понад 60 000 користувачів соціальної мережі «Facebook». Відтак, поширена відповідачкою інформація доведена необмеженому колу осіб, оскільки доступ до її сторінки є вільним. Згідно з абз. 1 п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1 встановлено, що спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1 визначено, що вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22). Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості. Отже, моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про захист честі, гідності та ділової репутації, а також спростування відомостей, що не відповідають дійсності, знайшла своє підтвердження у судовому засіданні, є такою, що ґрунтується на вимогах чинного законодавства, а тому підлягає частковому задоволенню. ІV. Розподіл судових витрат. Згідно з частиною першою статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У силу положень пункту 13 частини першої ст. 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з яким від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав, позивач звільнений від обов`язку сплатити судовий збір при поданні позовної заяви, оскільки є учасником бойових дій та має посвідчення серії [NUMBER] від 23 лютого 2015 року. За частиною шостою статті 142 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. За частиною третьою статті 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Подаючи до суду позовну заяву, позивач поніс витрати на проведення експертного дослідження у розмірі 24 081,50 грн, що підтверджується: договір № 09/07 від 17 липня 2024 року, укладений між Науково-дослідним центром судової експертизи у сфері інформаційних технологій та інтелектуальної власності Міністерства юстиції України та [PERSON] , рахунок-фактуру від 17 липня 2024 року № 116, платіжну інструкцію № 0.0.3777198999.1 від 21 липня 2024 року, Акт № 533/1/24 попереднього розрахунку вартості виконання висновку експертів № 533/1/24 від 29 липня 2024 року, Акт № 533/1/24 здачі-приймання висновку експертів № 533/1/24 від 06 серпня 2024 року, Акт приймання-передачі наданих послуг від 06 серпня 2024 року. Отже з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3 633, 60 грн в дохід Держави, витрати на оплату експертного дослідження - 24 081, 50 грн на користь позивача. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial