Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-16 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , в якому просить: встановити факт проживання однією сім?єю чоловіка, [PERSON] , [INFO] , місце проживання зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , паспорт серія: [NUMBER] , виданий Шполянським РС УДМС України в Черкаській області, РНОКПП [NUMBER] , та жінки, [PERSON] , [INFO] , місце проживання зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , паспорт серії [NUMBER] , виданий 15 грудня 1999 року Шполянським РВ УМВС України в Черкаській області, РНОКПП [NUMBER] , без реєстрації шлюбу в період з 28 серпня 2012 року по 23 листопада 2023 року. визнати колісний транспортний засіб, легковий автомобіль OPEL VECTRA, державний реєстраційний номер [NUMBER] , 2004 року виготовлення, вартістю 176566.00 ( сто сімдесят шість тисяч п?ятсот шістдесят шість) гривень, спільним майном чоловіка (відповідача) [PERSON] , [INFO] , та жінки (позивача) [PERSON] [INFO] ; стягнути на користь [PERSON] вартості колісного транспортного засоба, легкового автомобіля OPEL VECTRA, державний реєстраційний номер [NUMBER] , 2004 року виготовлення, з відповідача [PERSON] в розмірі 88 283,00 (вісімдесят вісім тисяч двісті вісімдесят три) гривень. В обгрунтування позовних вимог, позивачка зазначила, що 07.08.1993 вона із [PERSON] зареєстрували шлюб. В період шлюбу в них народилося двоє дітей, які вже повнолітні. У зв`язку із несумісними поглядами на сімейне життя 16.08.2012 шлюб між ними був розірваний рішенням Шполянського районного суду Черкаської обаласті. Після розірвання шлюбу вони далі проживали разом та вели спільне господарство, але з 23 листопада 2023 року відповідач проживає окремо. На момент проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу було придбано автомобіль OPEL VECTRA, державний реєстраційний номер [NUMBER] , тому він є їхнім спільним майном. Відповідно до ухвали суду від 08.07.2024 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 25.07.2024 позовну заяву залишено без руху. Заявою від 01.08.2024 усунуто недоліки позову. 17.10.2024 від відповідача надійшов відзив, в якому він просив відмовити у задоволені позовних вимог з наступних підстав. Вказав, що позивачка не надала доказів, які б свідчили, що спірний автомобіль є спільною власністю, оскільки після розірвання шлюбу вони спільно не проживали, спільне господарство не вели, відповідачка не брала участі у придбанні автомобіля, та він його купував за власні кошти після розірвання шлюбу. Автомобіль OPEL VECTRA, державний реєстраційний номер [NUMBER] , 2004 року випуску був придбаний ним 16 червня 2021 року. Після розірвання шлюбу він був вимушений проживати в одному будинку з позивачкою, так як у них була неповнолітня донька, [PERSON] , [INFO] , він приймав участь у її вихованні та утриманні, після досягнення донькою повноліття, він переїхав проживати в інше місце. 31.10.2024 позивачка подала відповідь на відзив, в якому наполягала на тому, що вони із відповідачем після розірвання шлюбу продовжували проживати однією сім`єю та придбали автомобіль спільно. Відповідно до ухвали суду від 18.11.2024 задоволено заяву про виклик свідків та закрито підготовче провадження у справі. Позивачка у судовому засіданні підтримала свої позовні вимоги. Зазначила, що після розірвання шлюбу вони з відповідачем продовжували проживати однією сім`єю, виховували дітей. Вона , як дружина виконувала свої обов`язки: готувала їсти, прибирала, прала, виконувала подружні обов`язки, як жінки. Разом їздили до його матері, возили продукти, вона за нею доглядала. Тримали свиней, яких продавали, садили город, купували продукти, одяг тощо. У них була спільна каса. Вказала, що після інсульту вона не могла у повній мірі виконувати свої обов`язки та у відповідача з`явилась інша жінка, і він дійсно після досягнення дочкою повноліття переїхав . Відповідач у судове засідання не з`явився, у заявах від 10.12.2024,17.01.2025, 17.02.2025 просив проводити розгляд справи без його участі, зазначив, що позовні вимоги не визнає з підстав викладених у відзиві. Заслухавши учасників справи, дослідивши докази, судом встановлено наступне. Щодо встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Відповідно до паспорту громадянина України серія [NUMBER] , виданий 15.12.1999 Шполянським РВ УМВС України в Черкаській області, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ( а.с. 5-6). [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] , виданий 07.11.2005 виконкомом Топильнянської сільської ради Шполянського району Черкаської області та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] , виданим повторно 11.02.2000 відділом РАГС Шполянського районного управління юстиції Черкаської області ( а.с. 7-8). Відповідно до рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 16.08.2012 у справі № 2323/4606/2012 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано ( а.с. 9). Відповідно до витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 672 від 25.06.2024, виданого виконавчим комітетом Шполянської міської ради ОТГ Черкаської області за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] з 14.08.2020 по теперішній час; [PERSON] з 18.03.2006 по теперішній час та [PERSON] з 18.03.2006 по теперішній час ( а.с. 37). Також позивачкою до матеріалів справи долучені фотокартки, на яких зображені вони з [PERSON] та сім`єю ( а.с. 108-111, 136-137). Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона живе через три будинки від [PERSON] .. Знає сім`ю більше 13 років. Вони сім`ями спілкувались. [PERSON] та [PERSON] проживали разом в одному будинку, вели спільне господарство, тримали свиней та продавали м`ясо, яке вона та інші сусіди у них безпосередньо купували, користувались автомобілем, разом їздили на базар, скуплялись для матерів, їздили разом на відпочинок. Піклувались один про одного. Вона колишня медсестра, тому у разі необхідності надавала їм допомогу, ставила крапильниці. Вона була дуже здивована, коли у червні 2023 дізналась, що вони не одружені. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона сусідка [PERSON] та [PERSON] .. Проживає на [ADDRESS] з 2001 року. Постійно бачила їх разом в одному дворі, їздили разом на одній машині, скуплялись, картоплю разом садили і вибирали. Дізналась у цьому році, що вони не одружені. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що проживає на одній вулиці із [PERSON] та [PERSON] .. Знає їх з 2014 року, оскільки працювала листоношею, а в 2016 році придбала будинок по [ADDRESS] . Її дочка дружила з їх дочкою. Вони жили спільно в одному будинку, вели спільне господарство, тримали свиней, курей, обробляли разом город, разом їздили на машині. Вона купувала у них м`ясо. Вважала їх сім`єю та, що у них зареєстрований шлюб. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що є сусідом через паркан з [PERSON] та [PERSON] .. Знає їх близько 15-16 років, а проживає по сусідству 12 років. Вони жили в одному помешканні з дітьми, вели спільне господарство, город разом садили, тримали свиней, курей, качок, він купував у них м`ясо та сало. Надані письмові пояснення [PERSON] суд не бере до уваги, оскільки вказаний свідок не був допитаний у судовому засіданні, а від так не попереджений про кримінальну відповідальність та приведений до присяги. Згідно з ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Відповідно до ч. 4 ст. 3 СК України сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. У рішенні Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99 зазначено, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин. Європейський суд з прав людини зауважив, що відносини де - факто, як і відносини, що ґрунтуються на шлюбі, можуть вважатись сімейним життям. У справі «Джонстон проти Ірландії» (справа номер ECH-1986-S-006) було встановлено, що заявники прожили спільно близько 15 років. На цій підставі Європейський суд зробив висновок, що вони складали сім`ю, а тому мають право на захист, незважаючи на те, що їх зв`язок існує поза шлюбом. Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Стаття 74 СК України визначає, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Відтак, при застосуванні положень ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Так, предметом доказування у спорі про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу є такі обставини, що мають матеріально-правове значення: чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі, між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а саме спільне проживання, спільний побут, наявність взаємних прав та обов`язків. Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. З урахуванням наявних у справі доказів, суд дійшов переконання, що факти та обставини спільного проживання [PERSON] та [PERSON] , як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з серпня 2012 по листопад 2023, знайшли своє підтвердження під час судового розгляду. Разом з тим суд констатує, що вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу не є належним способом захисту прав подружжя у спорі між ними щодо поділу спільного сумісного майна. Указане узгоджується з правовою позицією, викладеною в пунктах 40, 41, 43, 44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц , провадження № 14-22цс20, відповідно до якої: «особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника. У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК)…. Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи.» З огляду на викладене, у задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу слід відмовити. Щодо поділу спільного майна. Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Нормами частини 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частинами 1,2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Зі змісту п.п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Подібні висновки містяться у Постановах Верховного Суду у справі № 205/8012/16-ц від 12.06.2019, справі №335/331/18 від 26.03.2020. Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. Згідно частини третьої ст.12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи ( ч.1 ст.76 ЦПК України). Сторони у період спільного проживання, як чоловіка та жінки, придбали автомобіль OPEL VECTRA, державний реєстраційний номер [NUMBER] , 2004 року виготовлення, який 16.06.2021 зареєстрований на [PERSON] , відповідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ( а.с.124,125). Мотивуючи заперечення щодо статусу вказаного транспортного засобу, як спільного майна подружжя, [PERSON] посилався на те, що зазначений автомобіль придбаний ним за рахунок особистих коштів, однак доказів на підтвердження вказаних обставин не надав. У п. 44 постанови від 08.02.2022 у праві 209/3085/20 Велика Палата Верховного Суду зазначає, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні. У п.50 наведеної постанови зазначено, що згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі. Отже, спосіб поділу спільного майна подружжя у виді транспортного засобу, який обрала позивач, із урахуванням того, що спірний автомобіль перебуває у користуванні [PERSON] , чого сторони не заперечували, є належним та відповідає наведеним нормам матеріального права, які регулюють відносини подружжя з приводу спільного майна, і правовій позиції Верховного Суду, яку суд ураховує на підставі ч.4 ст.263 ЦПК України. Відповідно до звіту№1/01/24 про проведення незалежної оцінки вартості легкового автомобіля OPEL VECTRA, державний реєстраційний номер [NUMBER] , виготовленого оцінювачем [PERSON] для подання до суду, ринкова вартість автомобіля OPEL VECTRA, державний реєстраційний номер [NUMBER] , на дату оцінки становить 176 566,00 гривень ( а.с. 12-28). Ураховуючи, що спірний автомобіль перебуває у користуванні [PERSON] , такий підлягає залишенню йому у власності із відшкодуванням [PERSON] частини його вартості у сумі 88283,00 гривень, що буде відповідати інтересам сторін. Щодо судових витрат. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи , покладається у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Ураховуючи часткове задоволення позову, із відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивачки у сумі 1765 грн 26 коп.

Outcome: partial