Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-25 00:00:00

Представник позивача ТОВ «Євро-реконструкція» - Гречан М.В. звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. Згідно заявлених вимог, представник позивача просить суд стягнути з [PERSON] , [PERSON] на користь позивача заборгованість за послуги з централізованого опалення/постачання теплової енергії в розмірі 56 168,01 грн, інфляційні втрати у сумі 12 988,90 грн та 3% річних у сумі 4 093,48 грн. Вимоги позову обґрунтовані тим, що надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води в будинку [ADDRESS] , в тому числі до квартири [ADDRESS] , як теплопостачальною організацією з 01 липня 2014 року здійснюється ТОВ «Євро-Реконструкція». Споживачами за вказаною адресою є [PERSON] та [PERSON] . Однак, з січня 2016 року відповідачі своєчасно не вносять плату за отримані послуги з централізованого опалення/постачання теплової енергії, в результаті чого утворилась заборгованість станом на 01.03.2024 у розмірі 56 168,01 грн. Також, оскільки відповідачі прострочили виконання грошового зобов`язання, представник позивача вважає, що на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати та 3 % річних, що є особливою мірою відповідальності боржників за прострочення грошового зобов`язання, яка має компенсаційний характер. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 22 травня 2024 року відкрито провадження у даній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. (а.с. 37-38) 21.06.2024 відповідач [PERSON] подав до суду заяву про залишення позову без руху. 21.06.2024 відповідач [PERSON] подав до суду клопотання проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. 26.06.2024 відповідач [PERSON] , який також є представником відповідача [PERSON] , подав до суду відзив на позовну заяву, за змістом якого заперечував щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі з огляду на наступне. Вважав, що позовна заява підписана неповноважною особою. Зазначив, що позовна заява не містить актуальної інформації про всі оплати, не відповідає вимогам ст. 175 ЦПК України, зауважив про необґрунтованість розрахунку заборгованості. Вказав, що позивач пропустив строк позовної давності, у зв`язку із чим вимоги про стягнення заборгованості за період з січня 2016 року по квітень 2021 року задоволенню не підлягають. Крім того, з метою можливого врегулювання спору, відповідач [PERSON] добровільно оплатив заборгованість за період з квітня 2021 року по червень 2024 року. Щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних відповідач заперечує в повному обсязі з підстав їх необґрунтованості та з огляду на воєнний стан. (а.с.44-47) 26.06.2024 відповідач [PERSON] , який також є представником відповідача [PERSON] , повторно подав до суду заяву про залишення позову без руху. 26.06.2024 відповідач [PERSON] , який також є представником відповідача [PERSON] , повторно подав до суду клопотання проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. 26.06.2024 відповідач [PERSON] , який також є представником відповідача [PERSON] , подав заяву про застосування позовної давності. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 03.07.2024 залишено клопотання відповідача [PERSON] про розгляд справи за правилами загального позовного провадження без задоволення. (а.с.79-80) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 03.07.2024 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про залишення позовної заяви без руху. (а.с.81-83) 08.07.2024 представником позивача ТОВ «Євро-реконструкція» - Смолярчук О.О. подана до суду відповідь на відзив, в якій відповідач просить задовольнити позовні вимоги та з приводу заперечень, викладених у відзиві, зазначає, що позивачем не заперечується факт часткової сплати відповідачем заборгованості в розмірі 11 606,31 грн, що знаходить своє відображення в деталізованому розрахунку заборгованості, який доданий до відповіді на відзив. Натомість, зміна розміру інфляційних втрат та 3% річних не передбачена з підстав того, що відповідачем частково погашено борг. Щодо застосування позовної давності заперечує частково та зазначає що така заява може бути задоволена лише до періоду з січня 2016 року по 12 березня 2017 року з посиланням на карантин, що був введений на території України з 12.03.2020 та введення воєнного стану. (а.с.87-95) Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Таким чином, розглянувши подані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані докази та повідомлені обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом установлено, що надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води в будинку [ADDRESS] здійснюється ТОВ «Євро-Реконструкція» на підставі ліцензії від 01 червня 2012 року № 198. (а.с.28) За відомостями відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА, [PERSON] з 16.12.2015 по теперішній час зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 36) що відображено й у витягу з Реєстру територіальної громади м.Києва (а.с.9). Таким чином, в розумінні Закону України «Про житлово - комунальні послуги» [PERSON] є споживачем комунальних послуг, які надаються позивачем. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 23.02.2015 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.02.2015 № 34037813 (а.с. 13-15, 16). 31.07.2017 між ТОВ «Євро-Реконструкція» та [PERSON] , за дорученням якої діяв [PERSON] , укладено договір №460036/41 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: [ADDRESS] , відповідно до умов якого виконавець зобов`язується своєчасно надавати споживачеві відповідної якості послуги з централізованого опалення, постачання гарячої води, а споживач зобов`язується своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, що передбачені договором. (а.с.10-11) За змістом ст. 319, 322 ЦК України, власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Згідно зі статтею 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Згідно із частиною першою статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Структура плати виконавцю комунальної послуги визначається згідно з договором про надання відповідної комунальної послуги, укладеним за вимогами цього Закону. Споживач щомісяця (або з іншою періодичністю, визначеною договором) вносить однією сумою плату виконавцю комунальної послуги (крім послуг з постачання та розподілу природного газу та електричної енергії), у тому числі якщо вона складається з окремих складових, передбачених відповідним договором, укладеним відповідно до цього Закону. При цьому виконавці комунальних послуг забезпечують деталізацію інформації щодо складових плати у рахунках споживачів. (ч.4 статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги») Відповідно до статті 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону. Вартість послуг з управління багатоквартирним будинком визначається за домовленістю сторін, крім випадку обрання управителя органом місцевого самоврядування. Відповідно до статті 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону. Вартість послуг з управління багатоквартирним будинком визначається за домовленістю сторін, крім випадку обрання управителя органом місцевого самоврядування. Надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Такі договори можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір та колективний договір про надання комунальних послуг) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач, колективний споживач) (частини перша, друга статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку з метою постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку (частина перша статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Відповідно до частини четвертої статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» з пропозицією про укладання договору про надання комунальних послуг або про внесення змін до нього (крім індивідуальних договорів, укладених відповідно до частини п`ятої цієї статті) може звернутися будь-яка сторона, надавши письмово другій стороні проект відповідного договору (змін до нього), складений згідно з типовим договором. Якщо споживач (інша особа, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача), який отримав проект договору (змін до нього) від виконавця комунальної послуги, не повідомив протягом 30 днів про свою відмову від укладання договору (внесення змін) та не надав своїх заперечень або протоколу розбіжностей до нього, а вчинив дії, які засвідчують його волю до отримання (продовження отримання) відповідної комунальної послуги від цього виконавця (у тому числі здійснив оплату наданих послуг), договір (зміни до нього) вважається укладеним у редакції, запропонованій виконавцем комунальної послуги, якщо інше не передбачено цим Законом. Надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Такі договори можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір та колективний договір про надання комунальних послуг) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач, колективний споживач) (частини перша, друга статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Даних про те, що договір від 31.07.2017 № 460036/41 припинив свою дію, матеріали справи не містять. Отже, відповідачі є споживачами послуг з постачання гарячої води та централізованого опалення, які надавалися позивачем. Суд враховує, що відповідачі не надали суду доказів того, що послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за вказаною адресою надавала інша юридична особа, або що такі послуги не надавалися взагалі як до будинку [ADDRESS] , так і безпосередньо до квартири [ADDRESS] . Також з матеріалів справи вбачається, що протягом спірного періоду відповідачі, споживаючи комунальні послуги, не надсилали позивачу жодних скарг чи претензій щодо наявності послуг, якості чи кількості їх надання. Це свідчить про те, що позивач надавав відповідачам житлово-комунальні послуги належним чином, а саме: якісно, своєчасно та у повному обсязі. Аналогічні висновки були зроблені у постановах Верховного Суду у справах від 29 листопада 2019 року № 645/5401/17 та від 31 жовтня 2019 року № 465/5138/15-ц. Відповідно до положень частини першої статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. У постанові Верховного Суду від 15 квітня 2021 року у справі № 638/5001/17 (провадження № 61-18650св20) зроблено висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Водночас, згідно частини третьої статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтями 525, 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк згідно з вказівками закону та договору. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідач [PERSON] , як власник квартири [ADDRESS] та відповідач [PERSON] , як споживач послуг, з січня 2016 року своєчасно не вносили плату за отримані послуги з централізованого опалення/постачання теплової енергії. Згідно розрахунку заборгованості, доданого ТОВ «Євро-реконструкція» до позовної заяви, за період з січня 2016 року по березень 2024 року включно утворилась заборгованість у розмірі 73 250,39 грн (за послуги з централізованого опалення/постачання теплової енергії в розмірі 56 168,01 грн, інфляційні втрати у сумі 12 988,90 грн та 3% річних у сумі 4 093,48 грн). (а.с. 7-8) До відзиву на позовну заяву відповідачем [PERSON] було долучено копії квитанцій про часткову сплату заборгованості за послуги з централізованого опалення/постачання теплової енергії. (а.с. 51-69). Представником позивача до відповіді на відзив було долучено актуальний розрахунок заборгованості, з урахуванням строків позовної давності та сплат у березні 2024 року, за період з 12.03.2017 по 31.03.2024, згідно якого сальдо кінцеве складає 43 393,12 грн. (а.с. 102-104). Однак, вказаний розрахунок, а саме колонка «сплачено» не містить відображень сплати відповідачем [PERSON] в період з квітня 2021 року по березень 2024 року, у зв`язку із чим, суд не приймає до уваги наданий позивачем розрахунок. Так, як було встановлено судом, за період з січня 2016 року по березень 2024 року заборгованість за постачання теплової енергії без урахування 3% річних та індексу інфляції складала 56 168,01 грн. За період з квітня 2021 року по березень 2024 року відповідачем [PERSON] було здійснено наступні оплати: за послуги з постачання теплової енергії в квітні 2021 р. - 926,01 грн (а.с. 51); за послуги з постачання теплової енергії в жовтні 2021 р. - 202,35 грн (а.с. 52); за послуги з постачання теплової енергії в листопаді 2021 р. - 1520,83 грн; за послуги з постачання теплової енергії в грудні 2021 р. - 1946,34 грн (а.с. 54); за послуги з постачання теплової енергії в січні 2022 р. - 2080,08 грн (а.с. 55); за послуги з постачання теплової енергії в лютому 2022 р. - 1436,04 грн (а.с. 56); за послуги з постачання теплової енергії в березні 2022 р. - 1407,33 грн (а.с. 57); за послуги з постачання теплової енергії в жовтні 2022 р. - 1408,27 грн (а.с. 58); за послуги з постачання теплової енергії в листопаді 2022 р. - 1408,27 грн (а.с. 59); за послуги з постачання теплової енергії в грудня 2022 р. - 1408,27 грн (а.с. 60); за послуги з постачання теплової енергії в січні 2023 р. - 1650,14 грн (а.с. 61); за послуги з постачання теплової енергії в лютому 2023 р. - 1775,54 грн (а.с. 62); за послуги з постачання теплової енергії в березні 2023 р. - 1814,84 грн (а.с. 63); за послуги з постачання теплової енергії в квітні 2023 р. - 440,13 грн (а.с. 64); за послуги з постачання теплової енергії в жовтні 2023 р. - 1469,79 грн (а.с. 65); за послуги з постачання теплової енергії в листопаді 2023 р. - 1581,34 грн (а.с. 66); за послуги з постачання теплової енергії в грудні 2023 р. - 2087,33 грн (а.с. 67); за послуги з постачання теплової енергії в січні 2024 р. - 2431,58 грн (а.с. 68); за послуги з постачання теплової енергії в березні 2024 р. - 2781,92 грн (а.с. 69). Таким чином, всього відповідачем було сплачено 29 776,50 грн. Отже, за період з січня 2016 року по березень 2024 року з відповідачів на користь ТОВ «Євро-реконструкція» підлягає стягненню заборгованість за послуги з централізованого опалення/постачання теплової енергії у розмірі 26 391,51 грн (56 168,01 грн - 29 776,50 грн). Окрім основної суми заборгованості, позивач також просить стягнути 3 % річних та інфляційні втрати нараховані на весь розмір заборгованості. У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (висновок Великої Палати Верховного Суду, висловлений у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц). Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК За відсутності оформлених договірних відносин, але в разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2023цс15). Згідно розрахунку суми боргу, доданого ТОВ «Євро-реконструкція» до відповіді на відзив, інфляційна складова боргу за централізоване опалення/постачання теплової енергії за період з березня 2017 року по 23.02.2022 становить 5 702,05 грн та 3 % річних за період з січня 2016 по 23.02.2022 становить 1 910,24 грн. Відповідачі у відзиві на позовну заяву просили застосувати позовну давність до вимог ТОВ «Євро-реконструкція». Відповідно до положень статей 256-257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які відбулися у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No.2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин. За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 457/462/16-ц, провадження № 61-21807св19. Пунктом 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України встановлено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 2 квітня 2020 року. Постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на всій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року. Враховуючи постанову Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року № 641, постанову Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236, карантин на території України, установлений 12 березня 2020 року, неодноразово продовжувався та діяв до 30 червня 2023 року. Окрім того, згідно пунктом 19 Розділу «Прикінцеві положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, строк дії якого неодноразово продовжувався і діє станом на дату ухвалення рішення. Разом із тим, внесено зміни до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 року № 338 «Про переведення єдиної державної системи цивільного захисту у режим надзвичайної ситуації» і постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Продовжено для єдиної державної системи цивільного захисту на всій території України режим надзвичайної ситуації до 30 квітня 2023 року. Також продовжено на всій території України карантин до 30 квітня 2023 року Враховуючи викладене вище, строки, визначені статтями 257, 258 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину та строк воєнного, надзвичайного стану. Суд вважає, що з урахуванням продовження строку позовної давності, та того, що карантин був введений 12 березня 2020 року, строк позовної давності необхідно відраховувати саме з цієї дати. Представник позивача у своїй відповіді на відзив не заперечував щодо частково застосування позовної давності до заявлених позовних вимог за отримані послуги з постачання центрального опалення/постачання теплової енергії в межах періоду з січня 2016 року по 11 березня 2017 року та надав новий розрахунок заборгованості. З огляду на викладене, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню заборгованість з 12 березня 2017 року по березень 2024 року за послуги з централізованого теплопостачання, з урахуванням сплат відповідача [PERSON] , у розмірі 18 584,19 грн. Також з відповідачів підлягають стягненню інфляційні втрати, нараховані на суму заборгованості за послуги з централізованого опалення, у розмірі 5 702,05 грн. З відповідачів також слід стягнути 3 % річних, нараховані на суму заборгованості за послуги з централізованого опалення у розмірі 1 910,24 грн. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) міститься правовий висновок про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, позивач довів наявність договірних зобов`язань відповідачів по оплаті наданих позивачем комунальних послуг за встановленими тарифами. Відповідачі послуги отримали і не оплатили їх у повному розмірі, мають заборгованість в оплаті. Відповідачі не довели наявності підстав для звільнення їх від обов`язку сплатити за надані комунальні послуги, чи для зменшення їх вартості, чи факту ненадання таких послуг, чи факту більшої оплати вказаних комунальних послуг за спірний період. Тому суд дійшов висновку, що позивач має право вимагати від відповідачів - споживачів послуг - їх оплати у повному обсязі за встановленими тарифами і розцінками у солідарному порядку, а відповідачі, як сторона, що послуги отримала, але не виконала свої зобов`язання, допустили прострочення в оплаті, - зобов`язані сплатити позивачу за надані ним послуги, що є підставою для солідарного стягнення з відповідачів заборгованості за послуги з централізованого опалення. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позов ТОВ «Євро-Реконструкція» до [PERSON] та [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості підлягає задоволенню частково. Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із статтею 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 3 028,00 грн, при цьому вимоги задоволено частково на суму 26 196,48 грн, що складає 35,77 % від заявлених вимог,

Outcome: partial