Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-24 00:00:00

У серпні 2024 року [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовом до [PERSON] , Чернігівської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку. Обгрунтовано позов\~тим,\~що позивач\~є власником\~житлового будинку\~з господарськими\~спорудами та\~будівлями за\~адресою:\~ [ADDRESS] ,\~на підставі\~договору дарування\~від 20\~лютого 2019\~року.\~Вказаний будинок\~йому подарувала\~мати -\~ [PERSON] ,\~яка в\~свою чергу\~придбала його\~у відповідача.\~Будинок знаходиться\~на земельній\~ділянці,\~яка згідно\~рішення Чернігівської міської ради від 30 червня 2016 року № 9/VII-15 була передана у приватну власність колишньому власнику житлового будинку [PERSON] за її клопотанням. Проте, остання не зареєструвала своє право власності у встановленому Законом порядку, тобто не завершила процес приватизації присадибної земельної ділянки, відповідно при купівлі-продажу житлового будинку матір`ю позивача та у подальшому при оформленні договору дарування, перехід права власності на земельну ділянку не вирішувався. На даний час місце перебування відповідача позивачу не відомо, а тому він не може підтвердити своє право на земельну ділянку, яка перейшла до нього разом з домоволодінням, у зв`язку із чим він звернувся до суду з даним позовом. Підставою позову позивач зазначив статті 392, 377, 381 ЦК України, а також статті 81, 116, 120 Земельного кодексу України. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 серпня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі; справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження; визначено відповідачу строк для подачі відзиву на позов. Відповідачі відзивів на позов не подали. Від Чернігівської міської ради надійшли письмові пояснення на позов, в яких відповідач заперечує проти задоволення позову. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 листопада 2024 року закрито підготовче провадження в справі і призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила суд його задовольнити, посилаючись на те, що у позивача відсутній інший, передбачений законом спосіб для захисту свого права, яке не визнається державою. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про час і місце його проведення повідомлялася шляхом публікації оголошення про виклик на сайті судової влади. Представник Чернігівської міської ради у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що хоча [PERSON] і була передана у власність земельна ділянка згідно рішення органу місцевого самоврядування, проте таке право не було зареєстровано згідно чинного законодавства, а тому позивач повинен вирішити питання щодо земельної ділянки саме з [PERSON] шляхом оформлення її окремим договором, після реєстрації права власності на землю за [PERSON] . Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Позивач є власником житлового будинку з господарськими спорудами та будівлями за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 20 лютого 2019 року, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Беловою О.С.(а.с. 17-18, 19). Вказаний будинок було придбано матір`ю позивача - [PERSON] у [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу від 20 лютого 2019 року, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Беловою О.С. (а.с. 20-21). В другому абзаці вказаного договору купівлі-продажу зазначено, що житловий будинок, який відчужується, з господарськими спорудами, знаходиться на земельній ділянці площею 0,0683 га, кадастровий номер № 7410100000:02:013:0247, згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-0002747282019 (а.с. 20). Під час укладення договору дарування житлового будинку за адресою [ADDRESS] , перехід права власності на вказану земельну ділянку не вирішувався. Нотаріусом було роз`яснено сторонам зміст ст.\~377\~ЦК України та ст.120, 125,\~126\~Земельного кодексу\~України (п. 8.2 Договору) (а.с. 18). Як зазначено у позовній заяві, оскільки земельна ділянка заявлялась продавцем як неприватизована, а тому позивач вважав, що може в будь-який час приватизувати земельну ділянку шляхом звернення до органу місцевого самоврядування. У 2021 році позивач звернувся до Чернігівської міської ради із заявою про передачу йому у власність безоплатно земельної ділянки за адресою [ADDRESS] . Разом із заявою була подана технічна документація щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для подальшої передачі у власність земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , площею 0.0683, цільове призначення: 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Листом Управління земельних ресурсів Чернігівської міської ради № 01-20/56 від 11 лютого 2021 року, позивачу було надано відповідь, зі змісту якої вбачається, що рішенням Чернігівської міської ради від 30.06.2016 № 9/VII-15 земельну ділянку по [ADDRESS] , площею 0,0683 га (кадастровий номер № 7410100000:02:013:0247, вже було передано у приватну власність, безоплатно, [PERSON] (а.с. 22). Відповідно до п. 1.19 рішення Чернігівської міської ради від 30 червня 2016 року № 9/VII-15 «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, технічних документацій із землеустрою про передачу земельних ділянок у власність та оренду, громадянам, поновлення договорів оренди громадянам для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), ведення садівництва, обслуговування гаражів та городництва», затверджено технічні документації та передано у власність безоплатно земельні ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та встановлено розмір земельного податку на рівні 0,5 відсотку нормативної грошової оцінки [PERSON] по [ADDRESS] , площею 0,0683 га (кадастровий номер № 7410100000:02:013:0247, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с. 23). Як вбачається з витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-9945673022024 від 08.08.2024, Управлінням Держгеокадастру у Чернігівському районі 13 червня 2016 року було зареєстровано земельну ділянку кадастровий номер № 7410100000:02:013:0247, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , площею 0.0683, цільове призначення: 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) відповідно до технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); інформація про зареєстроване право власності в Державному земельному кадастрі відсутня (а.с. 26-31). Згідно з довідкою № 391016997 від 15 серпня 2024 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності відсутні відомості про реєстрацію прав власності на земельну ділянку кадастровий номер № 7410100000:02:013:0247 (а.с. 25). Відповідно до\~частин першої,\~другої статті\~78\~Земельного кодексу\~України,\~право власності\~на землю\~-\~це право\~володіти,\~користуватися і\~розпоряджатися земельними\~ділянками.\~Право власності\~на землю\~набувається та\~реалізується на\~підставі Конституції\~України,\~цього Кодексу,\~а також\~інших законів,\~що видаються\~відповідно до\~них.\~ Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у частині першій статті 79 Земельного кодексу України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Відповідно до\~ч.\~1,\~ч.\~2\~ст.\~377\~ЦК України\~(у\~редакції чинній\~на момент\~виникнення спірних\~правовідносин),\~до особи,\~яка набула\~право власності\~на житловий\~будинок (крім\~багатоквартирного),\~будівлю або\~споруду,\~переходить право\~власності,\~право користування\~на земельну\~ділянку,\~на якій\~вони розміщені,\~без зміни\~її цільового\~призначення в\~обсязі та\~на умовах,\~встановлених для\~попереднього землевласника\~(землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків та об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації). Відповідно до частини 1 статті 120 Земельного кодексу України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідно до частини 6 ст. 120 Земельного кодексу України, істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти, крім об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації. Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід, права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120\~ЗК Україні статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (правова позиція Верховного Суду в постанові від 04 грудня 2018 року в справі № 910/18560/16). Згідно з частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має прав мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Таким чином, відповідно до вимог статті 388 ЦК України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод та статті 6 вказаної Конвенції ніхто не може бути позбавлений своєї власності. Статтею 328\~ЦК передбачено, що право власності набувається на підставах, що і заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності і встановлена судом. Відповідно до статті 381\~ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом, оскільки вказана норма матеріального права передбачає принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Згідно з ст. 81 Земельного кодексу України ( у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) громадяни України\~набувають права\~власності на\~земельні ділянки\~на підставі: а)\~придбання за\~договором купівлі-продажу,\~ренти,\~дарування,\~міни,\~іншими цивільно-правовими\~угодами; б)\~безоплатної передачі\~із земель\~державної і\~комунальної власності; в)\~приватизації земельних\~ділянок,\~що були\~раніше надані\~їм у\~користування; г)\~прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Частиною першою статті 116\~Земельного кодексу\~України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Відповідно до частини першої статті 122\~Земельного кодексу\~України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. У постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 303/6974/16-ц зазначено, що відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. Відповідно до частини першої статті 334\~ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Передання майна полягає у переході його з володіння однієї особи (яка втрачає володіння) до іншої (яка його набуває). Набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Близькі за змістом висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256 цс 18, пункти 95, 96), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.29). Як вбачається із рішення Чернігівської міської ради від 30.06.2016 № 9/VII-15 земельну ділянку по [ADDRESS] , площею 0,0683 га (кадастровий номер № 7410100000:02:013:0247), було передано у приватну власність, безоплатно, [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Тобто, колишній власник житлового будинку по [ADDRESS] , [PERSON] , набула право власності на земельну ділянку (кадастровий номер № 7410100000:02:013:0247) для обслуговування зазначеного житлового будинку відповідно до рішення Чернігівської міської ради від 30.06.2016 № 9/VII-15, однак не оформила своє право власності у встановленому Законом порядку. У свою чергу, позивач набув право власності на житловий будинок, а тому, враховуючи приписи ст. 377 ЦК України, ст.ст. 120, 381 ЗК України, до нього перейшло і право власності на спірну земельну ділянку. Відповідно до ст.\~392\~ЦК власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Суд критично оцінює доводи представника Чернігівської міської ради щодо неналежного способу захисту права, обраного позивачем, який на думку відповідача, зможе оформити право власності на землю за собою лише після того, як [PERSON] зареєструє таке право та передасть окремим правочином земельну ділянку позивачу. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) та багатьох інших. При цьому, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Такий висновок сформульований, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18, пункт 5.6). Враховуючи, що попередній власник не зареєструвала за собою право власності на передану їй у порядку приватизації земельну ділянку, а тому позивач не може оформити своє право власності на неї, в тому числі у порядку приватизації, у зв`язку із чим суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення, оскільки в таких спосіб буде відновлено права позивача. Крім того, відповідно до статей 141, 142 ЦПК України, суд вирішує питання про розподіл судових витрат. Оскільки позивач просив не покладати судових витрат на відповідача Чернігівську міську раду, а тому виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, половина сплачених у цій справі судових витрат повинна бути стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача. Крім того, позивачем сплачено судовий збір у більшому розмірі на суму 1371 грн. 21 коп., а тому враховуючи клопотання позивача про повернення зайво сплаченого судового збору, вказана сума повинна бути повернута позивачу як надмірно сплачена.

Outcome: approved