Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-19 00:00:00

23 липня 2024 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати за [PERSON] (РНОКПП - [NUMBER] ) право власності за набувальною давністю на будинок за адресою: [ADDRESS] . Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що з народження [PERSON] разом з мамою - [PERSON] та батьком [PERSON] жила в будинку своїх родичів, у власності яких була нерухомість у вигляді житлового будинку, що розташований за адресою [ADDRESS] . Позивачка жила разом з «власником» - [PERSON] , який був її дядьком. Після смерті його матері (приблизно у 1968 році) - [PERSON] поїхав з будинку, залишивши весь побут, в напрямку російської федерації, і більше на зв`язок не виходив. [PERSON] більше ніж 40 років в даному будинку не проживає, господарство не веде. Протягом останніх 50 років його жодного разу не бачили, будинок він не навідував (про що свідчить акт складений сусідами). Остання відома інформація - [PERSON] покинув територію України приблизно в 60-тих роках та проживав на території російської федерації. Єдиними власниками будинку, хто проживає та слідкує за будинком, веде господарство є [PERSON] та її члени сім`ї. Позивачка проживає разом із своєю сім`єю за даною адресою протягом всього життя, весь цей період вона користується цілим житловим будинком із господарськими та побутовими спорудами, сплачує за нього комунальні послуги. Крім того, про добросовісне та відкрите користування даним нерухомим майном свідчить страхове свідоцтво про страхування будівель і тварин, що належать громадянам , на підставі якого позивачка страхувала вказаний будинок у 1983, 1984, 1988, 2000, 2005 та 2006 роках. Також, у 2011 році батько Позивачки - [PERSON] займався заведенням водопроводу в будинок, який знаходиться за адресою [ADDRESS] . На підтвердження цього в додатках надається пакет документів, зокрема: дозвіл на прокладення водопроводу від 1995 року, квитанція про сплату за водолічильник від 13.12.2011 року, акт про пломбування водолічильника від 22.12.2011 року, повідомлення від МКП "МИКОЛАЇВВОДОКАНАЛ" від 21.11.2011 року, свідоцтво про державну повірку водолічильника від 15.12.2011 року. Інших позасудовим шляхом питання порушене в позові вирішити неможливо. Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 24.07.2024 року справу прийнято до розгляду та призначено підготовче судове засідання . Ухвалою суду від 13\~січня 2025\~року закрито підготовче провадження по справі та призначено цивільну справу до розгляду по суті . Представник позивача надав заяву про розгляд справи без участі позивача та представника , в якій просить суд задвольнити позов в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, відзиву на позовом не надав, повідомлявся судом через оголошення на сайті "Судова влада", оскільки позивач ззаначив, що його дійсне місцезнаходження протягом останніх 40 років не відомо. Третя особа надала заяву про додаткові пояснення у справі та просить розглянути справу без участі представника Миколаївської міської ради. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, вважає що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади, (п. 13 Постанови). Матеріалами спрваи підтверджується, що відповідно до будинкової книги [PERSON] прописана за адресою [ADDRESS] з 1965 року. Відповідно до відповіді КП ММР «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 27.09.2023 року - відповідно до паперових носіїв інвентаризаційної справи КП «ММБТІ» станом на 28.12.2012 року право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами з адресою: [ADDRESS] зареєстровано: [PERSON] 1/1-/ Свідоцтво про право на спадщину/ 3-2784 Зареєстроване в КП «ММБІ» /11080/30.06.1966 року Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.06.1966, [PERSON] отримав вказаний будинок у власність в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] .Згідно копії будинкової книги за вказаною адресою [PERSON] була зареєстрвоана увказанму будинку з 1945 року і вона була 1883 року народження. Позивач стверджує , що [PERSON] був її дядьком, проте жодних доказів такого суду не надає і на них навіть не посилається. Наданими позивачем письмовими доказами підтверджується, що її батько [PERSON] та її мати [PERSON] , в 1990- х роках оформлювали проведення водопостачання до цього будинку , на них були оформлені особи рахунки по сплаті за комунальні послуги, проводилося т страхування майна. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. За змістом статті 328 ЦК України набуття права власності - певний юридичний склад, із яким закон пов`язує виникнення в особи права власності. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, потрібно враховувати, зокрема, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна у її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалося протягом всього строку набувальної давності. Набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю можливе лише за наявності у сукупності таких умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та безперервність строку володіння ним. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Зазначений правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 27 вересня 2018 року у справі № 571/1099/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі №683/2047/16-ц. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б із ним власник. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Для нерухомого майна тривалість володіння становить десять років. Отже умовами набуття права власності за набувальною давністю є: 1) добросовісність користування майном, яке полягає у невчиненні особою перешкод власнику цього майна у реалізації ним свого права власності на це майно протягом 10 років; 2) відкритість користування, яке має бути очевидним для усіх інших осіб; 3) безперервність користування протягом 10 років; 4) відсутність документів, які б свідчили про наявність у громадянина прав на це майно. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Відсутність будь-якого з перерахованих елементів виключає можливість набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю.Таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2022 року у справі № 494/1218/19. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, шоста статті 81 ЦПК України). Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частина друга статті 80 ЦПК України). З тексту позовної заяви вбачається, що батьки позивачки, а згодом і вона сама , достовірно знали, що проживають у спірному будинку з дозволу попередніх власників будинку, які , за твердженням позивача, були їх родичами. Тобто цей будинок був фактично переданий ним у корситування і деякий час вони ще проживали разом з первісним власником цього майна [PERSON] . З будинкової книги взагалі е вбачається підстави їх реєстрації в спірному будинку , мати позивачки , як і сама позивачка реєструваласяза цією адресою та знімалися з реєстрації декілька разів, вибували на різні адреси, чи були вони родичами, чи первісно квратиронаймачами ( запис № 17 в будинковій книзі) - суду незрозуміло та пояснень щодо цього матеріали позову не містять. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Водночас володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18), від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження №61-2017св18). З огляду на викладене за набувальною давністю може бути визнане право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Наведений правовий висновок також викладений у постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі № 219/49/20 (провадження №61-2924св21). Наведене свідчить про те, що у даному випадку користування позивачем житловим будинком не може бути підставою для виникнення у нього права власності на це майно саме з підстав за набувальною давністю, оскільки вона не заволоділа майном, а отримала його у користування з дозволу попереднього власника та з дозволу титульного власника на теперішній час ( адже вона сама зазначає, що жила разом з дядьком , після чого він поїхав до рф та не повертався) , тобто позивач була обізнана про те, що власником будинку, який є предметом спору та на який вона просить визнати право власності за набувальною давністю, був відповідач, та зі згоди якого позивач із сім`єю проживали з 1965 (приблизно) року у вказаному будинку, у зв`язку з чим положення ст. 344 ЦК України до правовідносин, які виникли, не можуть застосовуватися. Натомість, позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Аналогічний висновок щодо застосування положень статті 344 ЦК України викладено у постановах Верховного Суду: від 15.11.2022 року у справі № 293/1061/21, від 01.06.2023 року у справі 946/3769/20. Відсутність такої ознаки, як добросовісність заволодіння особою чужим майном, у контексті приписів статті 344 ЦК України, виключає можливість визнання права власності за вказаною особою на дане майно, за набувальною давністю. Отже, наведене дає підстави вважати, що позивач у відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України не довів та не надав належних і допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, а тому встановивши вищенаведені обставини у цій справі, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Крім того, суд вважає за необіхдне звернути увагу на те, що враховуючи вік народження його матері, вік відповідача [PERSON] поза розумним сумнівом не може бути меншим, ніж 90 років. Наведене викликає у суду обгрунтовані сумніви щодо належності відповідача по справі, з огляду на те, що в даному випадку , цілком ймовірно припинення права власності на підставі п.11 ч.1 ст. 346 ЦК України. Відповідно дост. 141 ЦПК України, судові витрати сплачені при подачі позову.

Outcome: dismissed