Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-23 00:00:00

[PERSON] , від імені та в інтересах якої на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АХ № 1158341 від 17 листопада 2023 року діє адвокат Мезін Віталій Вікторович, звернулась до Нововодолазького районного суду Харківської області із позовною заявою до НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ, в якій просить встановити факт проживання спадкоємця, [PERSON] , [INFO] , разом зі спадкодавцем, [PERSON] , на час відкриття спадщини, тобто смерті останнього [INFO] . В обґрунтування позовних вимог представник [PERSON] зазначив, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] , який проживав за адресою: [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді земельної ділянки. З метою оформлення своїх спадкових справ, [PERSON] звернулась до завідувача Четвертої Харківської міської держаної нотаріальної контори, в порядку виконання обов`язків державного нотаріуса Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Т. Козелько з заявою про видачу на її ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, яке залишилося після померлого [INFO] [PERSON] , проте державний нотаріус відмовила позивачу у вчиненні нотаріальної дії, оскільки спадкоємець у встановлений законом строк з заявою до нотаріальної контори не звернулась та на момент смерті спадкодавця зареєстрована з ним не була і не проживала, а також не надала документи, що підтверджують право власності спадкодавця на спадкове майно. З цього приводу представник позивача зазначив, що [PERSON] з жовтня 2002 року фактично проживала з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , оскільки останній у зв`язку із погіршенням стану здоров`я потребував щоденного догляду. Позивач проживала зі спадкодавцем по день його смерті та саме вона понесла усі витрати, пов`язані з його похованням та на даний час повністю доглядає за майном померлого батька. Як вказав представник позивача, наразі [PERSON] не має можливості оформити свої спадкові права у позасудовому порядку, у зв`язку з тим, що необхідно встановлення факту її постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, що й змусило останню звернутись до суду з даним позовом. Відповідач у справі, НОВОВОДОЛАЗЬКА СЕЛИЩНА РАДА ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ, правом надання відзиву у відповідності до положень статті 178 Цивільного процесуального кодексу України не скористалась. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 28 лютого 2024 року прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] до НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ про встановлення факту проживання спадкоємця разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 29 квітня 2024 року за клопотанням сторони позивача витребувано від завідувача Четвертої Харківської міської держаної нотаріальної контори, в порядку виконання обов`язків державного нотаріуса Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Т. Козелько належним чином завірену копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою Нововодолазького\~районного суду\~Харківської області\~від 21\~червня 2024\~року закрито\~підготовче провадження\~та призначено\~справу до\~судового розгляду. Інших процесуальних дій (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) у справі за позовом [PERSON] до НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ про встановлення факту проживання спадкоємця разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, судом не вживалось. [PERSON] , у судовому\~засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд позов задовольнити, при цьому зазначила, що дійсно проживала разом з батьком, [PERSON] , з 2002 року по день його смерті, оскільки останній після смерті матері почав хворіти та потребував постійного догляду. Позивач вказала, що весь цей час поки вона мешкала з батьком у їх домоволодінні у селі Рокитне, вона повністю його обслуговувала, готувала їжу та допомагала по господарству, що можуть підтвердити сусіди. Окрім того, [PERSON] наголосила, що інших спадкоємців не має, вона є єдиною спадкоємицею за законом першої черги, проте реалізувати свої спадкові права не має можливості, оскільки не зважаючи на те, що постійно мешкала з батьком за однією адресою до дня його смерті й деякий час після цього, проте мала зареєстроване місця проживання у місті Харкові. Представник позивача адвокат Мезін Віталій Вікторович у судовому засідання позовні вимоги [PERSON] підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. У вступному слові стисло виклав зміст та підстави позову, надавши необхідні пояснення щодо них, які відповідають змісту позовної заяви. У судове засідання, призначене на 24 лютого 2025 року, позивач та її представник адвокат Мезін В. В. не з`явились, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись завчасно у відповідності до приписів статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. Скориставшись правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України представник позивача звернувся на адресу суду з заявою, що була зареєстрована за вхідним № 1009/25-вх від 24 лютого 2025 року, відповідно до якої просив надалі розгляд справи здійснювати за його відсутності та відсутності позивача, зазначивши, що позовні вимоги вони підтримують у повному обсязі та наполягають на їх задоволенні. Уповноважений представник НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися завчасно у відповідності до приписів статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. Скориставшись правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, селищний голова Олександр Єсін направив на адресу суду заяву, що була зареєстрована за вхідним № 1646/24-вх. від 13 березня 2024 року, відповідно до якої просив розгляд справи здійснювати без участі представника НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ, зазначивши, що проти задоволення позову [PERSON] не заперечують. З цього приводу слід зазначити, що відповідно до пунктів 2 та 7 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Частиною 3 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. При цьому, частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у сторін свідчать відповідні заяви, подані їх представниками та долучені до матеріалів справи. Положеннями частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. В даному випадку сторони належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, враховуючи наявні в матеріалах справи довідки поштового відділення про доставку судових повісток про виклик. В даному випадку суд також бере до уваги позицію, викладену Верховним Судом у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18, в якій зазначено, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що сторони будучи завчасно належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи, не з`явились у судове засідання, враховуючи те, що підстав для визнання явки учасників справи обов`язковою для надання особистих пояснень не має, позивач та представник позивача у судовому засіданні їх вже надали, суд вважає за можливе розглянути справу та закінчити її розгляд по суті вимог за відсутності учасників процесу. Вислухавши пояснення й доводи позивача та її представника, покази свідків,\~здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, що були надані учасниками справи та безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа регламентовано, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. За приписами статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність. Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист (пункт 2 рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року по справі № 9-\-зп). При цьому завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Отже у ході розгляду справи в межах заявлених позовних вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. [INFO] у віці 66 років у селищі міського типу Нова Водолага Нововодолазького району Харківської області помер [PERSON] , про що Рокитненською сільською радою Нововодолазького району Харківської області 01 січня 2008 року складено відповідний актовий запис № 1 та видане свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Факт родинних відносин між позивачем, [PERSON] , та спадкодавцем, [PERSON] , підтверджується копією свідоцтва про народження позивача серії [NUMBER] , виданого 12 лютого 1970 року Рокитненським сільським загсом Нововодолазького району Харківської області та складеного російською мовою, з якого вбачається, що [INFO] у селі Ватутіне Нововодолазького району Харківської області народилася « [PERSON] », про що в книзі записів актів громадського стану про народження 12 лютого 1970 року зроблено відповідний актовий запис за № 5. Батьками зазначено: батько « [PERSON] », матір`ю « [PERSON] ». З копії свідоцтва про укладання шлюбу серії [NUMBER] , виданого 04 серпня 1990 року Рокитненською сільською радою Нововодолазького району Харківської області та складеного російською мовою, встановлено, що « [PERSON] », [INFO] , 04 серпня 1990 року уклала шлюб з « [PERSON] », [INFO] , про що в книзі реєстрації актів про укладання шлюбу 04 серпня 1990 року зроблено відповідний актовий запис за № 18. Після укладання шлюбу присвоєні прізвища: чоловікові « [PERSON] », дружині « [PERSON] ». Інших спадкоємців\~першої черги,\~які б\~у встановленому\~законом порядку\~прийняли спадщину\~після смерті [PERSON] ,\~судом із\~наданих матеріалів\~справи не\~встановлено. Так, мати позивача та відповідно дружина спадкодавця [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] у селі Рокитне Нововодолазького району Харківської області у віці 55 років, про що Виконавчим комітетом Рокитненської сільської ради Нововодолазького району Харківської області 05 жовтня 1993 року складено відповідний актовий запис № 32, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого повторно 08 січня 2025 року Третім відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Відповідно до копії Витягу про реєстрацію в Спадкового реєстрі № 52027039 від 23 травня 2018 року встановлено, що 23 травня 2018 року о 13 годині 35 хвилин державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Змієвською Т. М. зареєстровано спадкову справу після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , номер у нотаріуса 80/2018, номер у спадковому реєстрі 62463205. Перевіривши матеріали спадкової справи № 80/2018, заведеної щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , що були направлені на адресу суду відповідно до ухвали про витребування доказів завідувачем Четвертої Харківської міської держаної нотаріальної контори в порядку виконання обов`язків державного нотаріуса Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Т. Козелько листом від 12 червня 2024 року за № 82/01-16 та зареєстрованої за вхідним № ЕП-1164/24-вх від 12 червня 2024 року, встановлено, що 07 лютого 2024 року [PERSON] звернулась з заявою до Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області, відповідно до якої повідомила, що [INFO] помер її батько [PERSON] , 1941 року народження, який був зареєстрований за адресою: Харківська область, Нововодолазький район, село Рокитне. Після смерті батька залащилась спадщина, у зв`язку з чим просила видати свідоцтво про право на спадщину або постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Дана заява була зареєстрована у книзі обліку та реєстрації спадкових справ за № 29, спадкова справа за № 80/2018. Згідно матеріалів спадкової справи встановлено, що інших спадкоємців, які б фактично прийняли спадщину, або зверталися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини або заявою про відмову від спадщини після смерті [PERSON] немає. Крім того, матеріали спадкової справи не містять відомостей, що за життя [PERSON] визначив своїх спадкоємців шляхом складання заповіту або укладав спадкові договори. 07 лютого 2024 року завідувачем Четвертої Харківської міської держаної нотаріальної контори в порядку виконання обов`язків державного нотаріуса Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Т. Козелько , винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, відповідно до якої [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно після смерті батька, [PERSON] , через те, що остання у встановлений законом строк з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталась та на момент смерті спадкодавця, зареєстрованою з ним не була й не проживала, а також не надала документи, що підтверджують право власності спадкодавця на спадкове майно. З довідки виконавчого комітету Рокитненської сільської ради Нововодолазького району Харківської області від 03 березня 2017 року № 145 встановлено, що [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований та постійно проживав за адресою: [ADDRESS] , по день смерті [INFO] . Разом із ним проживала (без реєстрації) по день його смерті донька [PERSON] , [INFO] . Як убачається з довідки про фактичне місце проживання № 22-60/278, виданої 09 листопада 2023 року Рокитненським старостинським округом № 9 Нововодолазької селищної ради Харківської області, [PERSON] більше десяти років фактично проживала без реєстрації разом з батьком, [PERSON] , [INFO] , в його домоволодінні за адресою: [ADDRESS] , вели спільне господарство, донька доглядала за батьком по день його смерті [INFO] . Крім того, згідно акту депутата Рокитненської сільської ради по виборчому округу № 3 Купріяненка Павла Олексійовича, складеного 27 лютого 2017 року у присутності свідків [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованого 03 березня 2017 року за № 20, [PERSON] , [INFO] , дійсно постійно проживав та був зареєстрований на території сільської ради за адресою: [ADDRESS] . Його донька, [PERSON] , [INFO] , проживала з ним (без реєстрації) на день його смерті [INFO] за вищевказаною адресою разом. Донька доглядала за батьком і вела з ним спільне господарство. Також з акту депутата Нововодолазької селищної ради по виборчому округу № 3 Хихлі Наталії Михайлівни, складеного 02 листопада 2023 року за № 778, встановлено, що [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , дійсно більше десяти років фактично проживала без реєстрації разом з батьком, [PERSON] , [INFO] , в його домоволодінні за адресою: [ADDRESS] , вели спільне господарство, остання доглядала за батьком по день його смерті [INFO] . Вище вказаний факт своїми підписами підтвердили свідки сусіди: [PERSON] та [PERSON] . У судовому засіданні, що відбулося 21 серпня 2024 року, будучи допитаними в якості свідків у відповідності до вимог статті 230 Цивільного процесуального кодексу України та попередженими про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , та [PERSON] , яка фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , підтвердили факт проживання [PERSON] разом із померлим батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , на протязі багатьох років й до дня смерті останнього. Так, свідок [PERSON] , повідомила, що [PERSON] та її батько, [PERSON] , проживали тривалий час по сусідству з нею. [PERSON] була єдиною донькою [PERSON] тому, коли останній захворів та потребував сторонньої допомоги, позивач не вагаючись переїхала з міста до батька. Мати [PERSON] померла набагато раніше, тому позивач весь цей час, а це близько 6 років до дня смерті [PERSON] , постійно мешкала разом з ним, турбувалась про нього, здійснювала за ним повний догляд, готувала їжу, доглядала за будинком, обробляла город, займалась хатніми справами та навіть допомагала доглядати дітей свідка, доки вона була на роботі. У [PERSON] були проблеми зі здоров`ям, тому він потребував стороннього догляду. Похованням [PERSON] також займалась позивач та її родина. Після смерті батька [PERSON] ще деякий час мешкала у селі, але потім поїхала до міста, бо там знайшла роботу. Аналогічні покази надала й свідок [PERSON] та повідомила, що [PERSON] переїхала з міста Харкова проживати до батька [PERSON] у село Рокитне, оскільки у останнього були проблеми зі здоров`ям хворе серце та високий тиск, він погано ходив. Зі слів свідка, [PERSON] мешкала разом з батьком тривалий час, близько 10 років до дня смерті останнього, оскільки інших родичів у померлого не було, жінка та відповідно мати позивача померла набагато раніше. Оскільки [PERSON] мешкала разом з батьком по сусідству, свідок часто була у них вдома та їй відомо, що позивач повність переймалась життям та здоров`ям померлого, придбавала продукти харчування та готувала їжу, займалась консервуванням та іншими хатніми справами, утримувала будинок. Після смерті та поховання [PERSON] , [PERSON] ще деякий час проживала у його домоволодінні, а потім разом з своєю родиною переїхала мешкати до міста Харкова. Суд знаходить покази вказаних свідків правдивими та достовірними, оскільки вони об`єктивно підтверджуються сукупністю інших письмових доказів, які маються в матеріалах справи. Даних про заінтересованість свідків в результаті розгляду справи, судом не встановлено. Враховуючи вищенаведене, суд встановив, що позивач, [PERSON] є донькою померлого [INFO] [PERSON] , та тривалий час мешкала з останнім до дня його смерті, за адресою: [ADDRESS] , хоча має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] . Встановлення факту постійного проживання з померлим [PERSON] на час відкриття спадщини необхідне позивачу для оформлення спадкових прав. Під час вирішення спірних правовідносин суд виходить з того, що їх правове регулювання здійснюється нормами\~Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16 січня 2003 року, Книгою шостої Цивільного кодексу України, зокрема главою 86 та главою 87. Так, положеннями статті 1216 Цивільного кодексу України регламентовано, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до частин 1 та 2 статті 1220 Цивільного кодексу України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). При цьому, спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 Цивільного кодексу України). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 Цивільного кодексу України). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у\~статті 1219 Цивільного кодексу України (статті 1218, 1231 Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 1258 Цивільного кодексу України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Положеннями статті 1261 Цивільного кодексу України імперативно визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив та батьки. За змістом норми статті 1268 наведеного вище кодифікованого закону України порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Приписами частин 1 3 вищевказаної статті Цивільного кодексу України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частинами 1 та 2 статті 1269 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина 1 статті 1270 Цивільного кодексу України). Отже, для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини 3 статті 1268 Цивільного кодексу України необхідним є встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця. Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною 1 статті 29 Цивільного кодексу України\~є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Наведені положення статті 29 Цивільного кодексу України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Отже, місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться. Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, яка обумовлює, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). За змістом\~статтей 2 та 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в України, гарантується свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом. Місцем проживання є житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи. Пунктом 12 частини 1\~статті 2 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання (перебування) особи це внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи. Таким чином, відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно з положеннями статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Верховний Суд у постанові від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17 (провадження № 61-44149св18) дійшов висновку, що «[…] відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації […] не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою\~статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом». Аналогічні правові викладені й у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16 (провадження № 61-15926св18), від 01 липня 2020 року у справі № 222/1109/17 (провадження № 61-43496св18) та від 07 червня 2022 року у справі № 175/4514/20 (провадження № 61-2387св22). В ухвалі Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308сво18), зазначено, що тлумачення статті 29 Цивільного кодексу України у поєднанні зі статтями 2 і 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», у відповідній редакції та Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ, дає підстави для висновку, що постійне місце проживання громадян України може бути підтверджено як відміткою у паспорті, так і іншими документами згідно із статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308сво18) вказав, що частина 3 статті 1268 Цивільного кодексу України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постанові від 12 січня 2022 року у справі № 446/53/16-ц (провадження №\~61-11488св21). Таким чином, відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною 3 статті 1268 Цивільного кодексу України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 227/3750/19 (провадження № 61-16069св20) вказав, що статтями 1268 та 1269 Цивільного кодексу України презюмується, що у разі, коли спадкоємець постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, то він вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він не заявив про відмову від неї протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Для підтвердження прийняття спадщини має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини (постанова Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2021 року у справі № 205/2102/19-ц (провадження №\~61-872св21)). Згідно із статтями\~12 та 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 Цивільного процесуального кодексу України). Приписами частини 6 та 7\~статті 81 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що\~доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. При цьому у відповідності до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В даному\~випадку обставини,\~встановлені частиною\~3\~статті 1268\~Цивільного кодексу\~України,\~тобто наявність\~фактичного проживання\~спадкоємця \~ [PERSON] ,\~разом із\~спадкодавцем \~батьком,\~ [PERSON] ,\~на час\~відкриття спадщини\~підтверджуються актом депутата Рокитненської сільської ради по виборчому округу № 3 Купріяненка Павла Олексійовича, складеного 27 лютого 2017 року у присутності свідків [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованого Виконавчим комітетом Рокитненською сільської ради Нововодолазького району Харківської області 03 березня 2017 року за № 20, актом депутата Нововодолазької селищної ради по виборчому округу № 3 Хихлі Наталії Михайлівни від 02 листопада 2023 року № 778, складеного у присутності свідків [PERSON] та [PERSON] , довідкою Виконавчого комітету Рокитненською сільської ради Нововодолазького району Харківської області від 03 березня 2017 року за № 145 та довідкою Рокитненського старостинського округу № 9 Нововодолазької селищної ради Харківського району Харківської області від 09 листопада 2023 року № 22-60/278, а також показами свідків [PERSON] та [PERSON] , наданими у судовому засіданні. При цьому, жодних доказів того, що інформація зазначена в актах та відповідних довідках органу місцевого самоврядування, не відповідає дійсності суду не надано та ніким не спростована. Отже є підстави стверджувати, що на час відкриття спадщини позивач, яка є єдиним спадкоємцем першої черги за законом, постійно проживала разом із спадкодавцем у домоволодінні, розташованому за адресою: [ADDRESS] , опікувалась станом здоров`я свого батька та доглядала за ним, вела із останнім спільне господарство, заяву про відмову від спадщини не подавала. Підпунктом 3.20\~пункту 3\~глави 10\~розділу ІІ\~«Порядку вчинення\~нотаріальних дій\~нотаріусами України»,\~затвердженого наказом\~Міністерства юстиції\~України від\~22\~лютого 2012\~року №\~296/5\~передбачено,\~що факт\~постійного проживання\~спадкоємця зі\~спадкодавцем на\~момент відкриття\~спадщини підтверджується: витягом\~з реєстру\~територіальної громади; довідкою\~про реєстрацію\~місця проживання; іншим документом, що може підтверджувати відповідний факт (паспортом громадянина України, виготовленим у формі книжечки, з відміткою про реєстрацію постійного місця проживання громадянина, якщо спадщина відкрилась до 01 грудня 2021 року, рішенням суду тощо). У пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Аналіз наведених норм закону та судової практики свідчить про те, що суди можуть розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, при їх розгляді слід встановити чи було місце проживання заявника за зазначеною ним в позові адресою постійним, переважним чи тимчасовим, маючи при цьому на увазі, що, реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених\~Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Згідно зі статтею 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Встановлення факту постійного проживання [PERSON] разом з спадкодавцем [PERSON] , на момент його смерті [INFO] необхідно позивачу для реалізації своїх спадкових прав, зокрема отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті свого батька. Беручи до уваги те, що [PERSON] , звернулась до суду з вимогою про встановлення факту спільного проживання з батьком, [PERSON] , на момент його смерті для підтвердження фактичного прийняття спадщини та в подальшому отримання свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно, що не виключає у наступному виникнення спору про право, розгляд справи проводився в порядку позовного провадження. Враховуючи наведені вище норми права, проаналізувавши всі наявні і досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та можливість задоволення позову шляхом встановлення факту проживання [PERSON] , [INFO] , зі спадкодавцем [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , на час відкриття спадщини, оскільки позивач іншим шляхом, окрім судового, довести цей факт не може, а встановлення даного факту породжує певні юридичні наслідки пов`язані із реалізацією спадкових прав. Питання щодо судових витрат, суд вирішує відповідно до положень\~статті 141 Цивільного процесуального кодексу України\~з урахуванням положень частин 1 та 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України за якими суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог; при цьому, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Оскільки питання відшкодування судових витрат під час звернення до суду з позовом [PERSON] до НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ про встановлення факту проживання спадкоємця разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, не порушувалось, процесуальне рішення з вказаного питання судом не вирішується. На підставі викладеного,

Outcome: approved