Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-02 00:00:00

У листопаді 2024 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» про стягнення заборгованості по заробітній платі, в якій просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі у розмірі 119 893 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 22.03.2007 року по 05.08.2024 року перебував у трудових відносинах з відповідачем та останній має заборгованість перед позивачем по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі. За період роботи у відповідача перед позивачем виникла заборгованість по заробітній платі у розмірі 119 893 грн. До цього часу сума виплачена відповідачем не була, у зв`язку із чим позивач вимушений звернутись до суду. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. виклику) сторін. Витребувано у Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М.Макарова» (місцезнаходження: вул.Криворізька, буд.1, м.Дніпро, 49008) довідку про заборгованість по заробітній платі [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] ) за період часу з травня 2021 року по серпень 2024 року включно. З урахуванням вимог ст.ст.19,274,276,277 ЦПК України, розгляд справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи; особи, які беруть участь у справі, не викликались. Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. 20 лютого 2025 року на адресу суду через систему «Електронний суд» від представника відповідача - Новак К.А. надійшов відзив на позовну заяву в якому представник відповідача просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, у зв`язку із пропуском строку звернення до суду про вирішення трудового спору. Окрім того, у відзиві зазначено, що затримка заробітної плати відбувається на підприємстві у зв`язку з тим, що підприємство перебувало і перебуває в тяжкому економічному стані, що спричинено фінансовою кризою в країні, розірвання контрактів з РФ, які складали питому вагу в загальній кількості, великі фінансові збитки; підприємство працює в одноденному режимі роботи. У зв`язку з чим, просили врахувати скрутну економічну ситуацію підприємства. Також у відзиві було наголошено суду, що згідно довідки №121/21 від 07.01.2025 року, сума не виплаченої заробітної плати позивача становить 120 574,00 грн., а не 119 893,00 грн., як заявляє позивач у поданій позовній заяві. Відповідь на відзив від позивача на адресу суду подано не було. Суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи, встановив наступне. Встановлено, що позивач з 22.03.2007 року по 05.08.2024 року включно перебував у трудових відносинах з відповідачем, що підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] (а.с.34-38) та згідно наказу №649вк від 05.08.2024 року позивач звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за ст.38 КЗпП України. Звернувшись до суду з позовом позивач зазначив, що відповідач не виплачував\~йому нараховану заробітну плату, у зв`язку з чим у відповідача перед позивачем виникла заборгованість по заробітній платі та при звільненні відповідач не провів з ним розрахунок. Згідно з ч.1 ст.47 КЗпП України\~роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. У частині 1 статті 116 КЗпП України закріплено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Однак, відповідач при звільненні так і не провів з позивачем остаточний розрахунок та не виплатив позивачу нараховану заробітну плату. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ч.1 ст.21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Нормами ч.1 ст.24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічні положення має ч. 1 ст. 115 Кодексу законів про працю України. Статтею 43 Конституції України визначено, що\~право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Разом з тим, відповідач не в повному обсязі виплачував позивачу нараховану заробітну плату. Відповідно до статті 233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Згідно довідки Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» вих.№121/21 від 07 січня 2025 року позивачу не виплачена заробітна плата у сумі 120 574 грн., у т.ч. по місяцям: за травень 2021 року 6953,00 грн.; за вересень 2021 року 6416,00 грн.; за жовтень 2021 року 5161,00 грн.; за листопад 2021 року 7054,00 грн.; за грудень 2021 року 6677,00 грн.; за січень 2022 року 6749,00 грн.; за лютий 2022 року 8280,00 грн.; за березень 2022 року 1135,00 грн.; за серпень 2023 року 1820,00 грн.; за грудень 2023 року 7057,00 грн.; за березень 2024 року 12608,00 грн.; за квітень 2024 року 10807,00 грн.; за травень 2024 року 8897,00 грн.; за червень 2024 року 4803,00 грн.; за липень 2024 року 6004,00 грн.; за серпень 2024 року 20153 грн. (а.с.63). Щодо наведених у відзиві на позовну заяву тверджень відповідача про пропуск позивачем строку на звернення до суду з даним позовом, то такі твердження є безпідставними, помилковими та такими, що не відповідають вимогам статті 233 КЗпП України. Так, частина 2 статті 233 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, передбачала, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Однак, 19 липня 2022 року набув чинності Закон України від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким внесені зміни до законодавства про працю. Зокрема, змін зазнали частини 1 та 2 статті 233 КЗпП України, оскільки були викладені у наступній редакції: «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)». Тлумачення вказаних норм свідчить, що відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі необґрунтованості позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити на підставі необґрунтованості позовних вимог; строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Установлено, що позивач був звільнений 05.08.2024. В день звільнення відповідач з ним розрахунку не провів, не виплатив заборгованість по заробітній платі, і лише в кінці серпня 2024 року позивачу було частково виплачено заробітну плату за січень 2024 року у сумі 10\~997,00 грн, за лютий 2024 року у сумі 12\~608,00 грн. Отже, позивач не отримавши всіх сум, що належали йому при звільненні, звернувся до суду 28.11.2024 року. Отже, спираючись на наведені вище норми права, суд констатує, що позивачем не пропущено строк звернення до суду з даним позовом. Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі у розмірі 119 893,00 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. З урахуванням зазначеного, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі у сумі 119 893,00 грн. Інші посилання відповідача, зазначені у відзиві на позовну заяву, суд не приймає до уваги як такі, що не ґрунтуються на законі. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню та стягненню з відповідача на користь позивача нараховану, але не виплачену заробітну плату, яка складає 119 893 грн. Згідно п.2 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Відповідно до частин 1,2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, а позовні вимоги задоволені в повному обсязі, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1\~211,20 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved