Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-02 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр», в інтересах якого діє представник Пилипчук А.С., звернулося в суд із позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором №20.06.2024-100002139 від 20.06.2024, в розмірі 26560,00 грн. Окрім того, просить стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору в розмірі 2422,40 грн. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] 20 червня 2024 року укладено кредитний договір (оферту) № 20.06.2024-100002139. Відповідно до умов Договору позичальнику надано кредит у розмірі 8 000 грн строком на 124 дні, дата повернення (виплати) кредиту - 28.11.2023. Процентна ставка «Стандарт» - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1,5 % за 1 (один) день користування кредитом, яка застосовується протягом перших чергових періодів. Процентна ставка «Економ» - фіксована незмінна процентна ставка в розмірі 1 % за 1 (один) день користування кредитом, яка застосовується протягом перших чергових періодів, наступних за черговими періодами, в яких застосовується процентна ставка «Стандарт». Денна процентна ставка становить 1,47 %. ТОВ «Споживчий центр» свої зобов`язання за договором виконано в повному обсязі. Проте, відповідач не виконала свої зобов`язання за вказаним договором, у зв`язку з чим, станом на 21.10.2024, у неї утворилась заборгованість у розмірі 26560,00 грн, що складається із: 8000,00 грн - заборгованості по тілу кредиту; 12400,00 грн - заборгованості по процентах; 2160,00 грн - комісії; 4000,00 грн - неустойки. Враховуючи наведене, просить позовні вимоги задовольнити. Ухвалою Бучацького районного суду Тернопільської області від 03 грудня 2024 року відкрито провадження у даній справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 06 січня 2025 року через систему «Електронний суд» представник відповідача [PERSON] , адвокат Небилиця Р.В., направив на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог ТОВ «Споживчий центр» до [PERSON] в повному обсязі. Відзив мотивує тим, що належність саме відповідачу вказаного у договорі номера телефону, на який, нібито, направлялося смс-повідомлення з ідентифікатором (кодом), позивачем, всупереч ст. 81 ЦПК України, не доведена. Окрім цього, до позовної заяви не додано підтверджень про те, що відповідач реєструвався на веб-сайті позивача та був ознайомлений з умовами надання кредиту. А надана позивачем інформаційна довідка, що сформована через систему «BankID», не доводить, що ідентифікація позичальника пов`язана саме з укладанням кредитного договору 20.06.2024-100002139. Також, всупереч законодавчим нормам та умовам договору позивачем не доведено факт направлення та отримання відповідачем договору, що унеможливлює його виконання навіть за умови укладення. Звертає увагу, що відповідно до п. 4.1 договору кредит підлягав наданню на умовах його строковості, платності і поворотності. Спосіб надання коштів у рахунок кредиту: перерахування на рахунок споживача, включаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача 4149-[NUMBER]. В якості підтвердження перерахунку відповідачу кредитних коштів в розмірі 8000,00 грн позивачем додано до позовної заяви квитанцію від 20.06.2024 про зарахування, сформовану за допомогою сервісу онлайн-платежів «іPay.ua». Згідно з даною квитанцією зарахування здійснено на карту отримувача під № [NUMBER] . Разом з тим, додана до позову квитанція від 20.06.2024 не є розрахунковим документом в розумінні ст. 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Дана квитанція, всупереч Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», не містить жодних даних, які дозволили б ідентифікувати особу позичальника. Також, зазначаючи про розмір існуючої заборгованості, позивачем до позовної заяви додано лише довідку-розрахунок про стан заборгованості за кредитним договором 20.06.2024-100002139. Разом з цим, відсутня виписка з відповідного банківського рахунку, яка могла б підтверджувати рух коштів за ним та відображати дійсну інформацію про наявність чи відсутність такої заборгованості. Згідно з вказаною довідкою заборгованість відповідача є наступною: 8000,00 грн. - основний борг; 12 400,00 грн. - проценти; 2160,00 грн.- комісія; 4000, 00 грн. - неустойка. Проте, дана довідка лише вказує на існування заборгованості та не містить критеріїв (періоду, розміру ставки тощо) для її розрахунку. Безумовно, умовами наданого відповідачем договору передбачено розмір процентної ставки за користування кредитом, підстави для нарахування комісії та сплати неустойки, проте, такі умови або ж не дозволяють прийти висновку щодо бази нарахування складових заборгованості, або ж не відповідають діючому законодавству. Так, зазначаючи у довідці про заборгованість розмір існуючих процентів, позивачем не вказано, на підставі якої процентної ставки здійснено їх нарахування: чи п.7, чи п.8 чи п.9 заявки? Разом з цим, зазначає, що відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 1 %. Тобто, зазначені в Заявці (п.п. 7, 8, 9) розміри процентних ставок є значно завищеними та суперечать ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування». Якщо і врахувати факт отримання відповідачем в кредит грошових коштів у розмірі 8000,00 грн, то розмір нарахованих процентів при ставці 1% був би значно нижчим від заявленого позивачем та склав би лише 9 920 грн ( 8000 грн * 124 дні * 1%). Окрім того, покладаючи на відповідача обов`язок зі сплати комісії, позивачем не наведено, виконання яких саме дій, передбачених п. 12 Заявки, послужило підставою для її нарахування. З урахуванням наведеного, відповідачка вважає, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за комісією є такими, що не відповідають позиції Верховного Суду, висвітленої у постанові від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17, принципам справедливості і добросовісності, а тому вважає, що у позові і в цій частині слід відмовити. Також, відповідно до п. 18 розділу «Прикінцеві та Перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). З урахуванням наведеного, варто резюмувати, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за неустойкою суперечать чинному законодавству, а тому задоволенню не підлягають. Зважаючи на викладене, просить у задоволенні позовних вимог відмовити. 10 січня 2025 року ухвалою суду визнано поважними причини пропуску строку на подання відповідачем відзиву на позов та поновлено його у цивільній справі за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, долучено поданий представником відповідача відзив на позов до матеріалів справи. 13 січня 2025 року через систему «Електронний суд» представник позивача ТзОВ «Споживчий центр» направив на адресу суду відповідь на відзив, в якій просить позовні вимоги задовольнити. Відповідь мотивує тим, що між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачем було укладено кредитний договір шляхом: 1) отримання/ознайомлення відповідача з пропозицією про укладення кредитного договору (оферта) (кредитної лінії) від 20.06.2024; 2) подання відповідачем заявки кредитного договору № 20.06.2024-100002139 (кредитної лінії) від 20.06.2024 р.; 3) надсилання відповідачем відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору №20.06.2024-100002139 (кредитної лінії) від 20.06.2024. Таким чином, було укладено кредитний договір №20.06.2024-100002139 від 20.06.2024 у електронній формі, яка законодавчо прирівнюється до письмової. Позивач надав оригінал кредитного договору №20.06.2024-100002139, підписаний КЕП кредитодавця, що підтверджує цілісність даного файлу. Стороною позивача (кредитодавця) документи, що складають кредитний договір підписувались електронним підписом. Стороною відповідача документи, що складають кредитний договір підписувались за допомогою одноразового ідентифікатора, який надсилався у смс-повідомлені на номер, вказаний останньою, як фінансовий - [NUMBER]. За інформацією з довідки ТОВ «Старт-мобайл» вих. № 0901/25-6 від 09.01.2025: «на номер абонента [NUMBER] 20.06.2024 о 18:09:05 було доставлено SMS-повідомлення з текстом: «Код підтвердження : [NUMBER]». Саме його було використано відповідачкою для підписання кредитного договору - 20.06.2024 о 18:09:48. Відтак, відповідачем та позивачем було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов правочину (кредитного договору), та підписано відповідачем одноразовим ідентифікатором, що підтверджується належними доказами. Позивач додає картку субконто з детальним розрахунком заборгованості, яка є належним та допустимим доказом. Видача кредитних коштів відповідачу підтверджується квитанцією про зарахування №430827224 від 20.06.2024, яка є первинним бухгалтерським документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», а відтак - належним та допустимим доказом видачі коштів відповідачу. Відтак, позивачем було перераховано кошти на картковий рахунок відповідача, номер якого зазначено ним у кредитному договорі (заявці), за допомогою еквайрингу - Liqpay. Відтак, квитанція і є первинним бухгалтерським документом. Звертає увагу, що ТОВ «Споживчий центр» не має обов`язку надавати повні реквізити банківської картки у зв`язку з тим, що відповідно до п. 64 Розділу 3 постанови Правління НБУ № 164 від 29.07.2022 «Про затвердження Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів» (у редакції, яка діяла на час укладення кредитного договору) - суб`єкт господарювання зобов`язаний не копіювати платіжний інструмент чи його реквізити. У п. 11 заявки кредитного договору №20.06.2024-100002139 (кредитної лінії) зазначено: "Комісія, пов`язана з наданням кредиту (надалі- "комісія за надання", "комісія"; економічна сутність - плата за надання кредиту) - 720 грн. Комісія за надання нараховується кредитором та обліковується в день видачі кредиту, сплачується згідно графіку платежів". У п. 12 Заявки кредитного договору №20.06.2024-100002139 (кредитної лінії) зазначено: «комісія за обслуговування кредитної заборгованості (надалі - "комісія за обслуговування", "комісія") - 720 грн у кожному з 2 чергових періодів, наступних за першим черговим періодом. Комісія за обслуговування нараховується кредитором та обліковується в перший день кожного з 2 чергових періодів, наступних за першим черговим періодом, сплачується згідно графіку платежів. Комісія за обслуговування встановлюється (економічна сутність) за організацію та забезпечення надання інформаційної підтримки позичальника по телефону, в особистому кабінеті та на відділеннях, забезпечення надання можливості робити платежі онлайн на відділеннях, забезпечення надання можливості відновлення забутого паролю для входу в особистий кабінет як віддалено, так і на відділеннях, забезпечення інформування про дати сплати чергового платежу, консультаційні послуги, інші послуги, які прямо не вказані в даному пункті, однак, надання яких забезпечено кредитодавцем та пов`язане з обслуговуванням кредитної заборгованості. До комісії за обслуговування кредитної заборгованості не включено послуги, які кредитодавець зобов`язаний надавати позичальнику безоплатно відповідно до чинного законодавства, зокрема, за надання один раз на місяць на вимогу споживача інформації про споживчий кредит». Відтак, комісія пов`язана із наданням послуги, а саме: перерахування кредитодавцем коштів на рахунок, вказаний позичальником, з використанням стороннього сервісу - інтернет-еквайрингу. Додаткова комісія пов`язана із забезпеченням надання інформаційної підтримки позичальника по телефону, в особистому кабінеті та на відділеннях, забезпечення надання можливості робити платежі онлайн на відділеннях, забезпечення надання можливості відновлення забутого паролю для входу в особистий кабінет як віддалено, так і на відділеннях, забезпечення інформування про дати сплати чергового платежу, консультаційні послуги, інші послуги, які пов`язані з обслуговуванням кредитної заборгованості. Зважаючи на викладене, просить позовні вимоги задовольнити. 20 січня 2025 року через систему «Електронний суд» представник відповідача [PERSON] , адвокат Небилиця Р.В., направив на адресу суду заперечення на відповідь на відзив, в яких просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Заперечення мотивує тим, що з поясненнями, міркуваннями і аргументами позивача, відповідач не погоджується. Так, як стверджує позивач, договір укладено саме в порядку, передбаченому Законом Укрїни «Про електронну комерцію» (п.1.1 Пропозиції). Кожна сторінка договору, наданого позивачем, в нижній частині містить надпис: «Ця сторінка частини кредитного договору підписується електронним підписом позичальника - одноразовим ідентифікатором для підписання кредитного договору [NUMBER]». Після тексту пропозиції та відповіді зазначено, що код «[NUMBER]», нібито, направлявся відповідачу в смс-повідомленні на телефонний номер [NUMBER] і відповідач повинен був в певний спосіб скористатися таким кодом. Відомості про належність вказаного телефонного номера відповідачу та про те, що відповідач скористався кодом із смс-повідомлення для отримання кредиту - відсутні. Окрім цього, варто зазначити, що Заявка, яка, за словами позивача, подавалася відповідачем для отримання кредиту та містить основні умови договору, не містить жодного підтвердження про те, що її текст погоджувався відповідачем. Під текстом даної заявки зазначено лише про те, що вона підписана тільки електронним підписом представника кредитодавця. Відомості про її підписання позичальником - відсутні. Проте, подані позивачем, разом з позовною заявою та відповіддю на відзив документи, всупереч вказаним нормам законів України «Про споживче кредитування», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», «Про електронну комерцію»: не містять доказів, що договір підписаний як позивачем, так і відповідачем (не дозволяють ідентифікувати підписантів договору); не доводять, що відповідачем прийнято оферту; не підтверджують, що саме відповідач формував та був ознайомлений із заявкою та іншими складовими договору; не вказують на отримання відповідачем підтвердження про вчинення електронного правочину; не містять відомостей про те, що відповідач отримував примірник договору. Твердження про те, що розміщення умов договору (паспорту споживчого кредиту) та його відображення після укладення в особистому кабінеті позичальника на веб-сайті позикодавця, не доводить факту отримання такого договору останнім, оскільки відсутні відомості про те, що саме відповідач мав особистий кабінет позичальника в ІТС кредитодавця та вчиняв там певні дії, спрямовані на укладення договору. Просить також врахувати, що відсутність примірника договору унеможливлює ознайомлення позичальником з його умовами та подальше належне виконання за умови, якщо такий договір навіть все-таки був укладеним. З цієї ж підстави також неможливо встановити, чи відповідали умови майбутнього договору тим умовам, які могли б доводитися відповідачу перед укладенням Договору, оскільки заявка не містить відомостей про її підписання відповідачем. У відзиві відповідач висловлював свою незгоду щодо нарахованої комісії та підтримує її. Додатково зазначає, що заявка, де безпосередньо вказаний розмір комісії та підстави для її нарахування, відповідачем не підписувалася, не погоджувалася та не отримувалася, про що зазначалося раніше. Всупереч ст. 81 ЦПК України не доведено та не вказано, які саме дії вчинив позивач, що потягли за собою нарахування комісії. Також з наданої позивачем разом з відповіддю на відзив картки субконто вбачається, що підстави, як для нарахування комісії, так і для нарахування процентів, є ідентичними, а саме: «Дохід операційної діяльності (від реалізації товарів, робі, послуг)». А тому, на думку відповідача, відсутність детальних вказівок, за які саме послуги відбувалося нарахування комісії, є підставою для відмови у задоволенні позову, зокрема, і в цій частині. У поданому раніше відзиві відповідач заперечував правомірність нарахування процентів за ставкою, вказаною у договорі, оскільки така ставка є завищеною, суперечить ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», відсутнє підтвердження щодо укладання договору та перерахування коштів на рахунок відповідача. У разі, якщо суд дійде висновку, що відповідач отримував кошти від позивача, то вважає, що розмір процентів повинен визначатися на рівні облікової ставки НБУ відповідно до ст. 1048 ЦК України. За період чинності договору - з 20.06.2024 по 21.10.2024 (124 дні) - облікова ставка НБУ становила 13% річних. В такому випадку розмір нарахованих процентів повинен становити 352,35 грн (8000 грн*13/100*124/365), а загальний розмір заборгованості - 8352,35 грн (8000+352,35 грн). 29 січня 2025 року ухвалою суду задоволено клопотання позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» про витребування доказів, витребувано з АТ КБ «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570, 01001, місто Київ, вулиця Грушевського, будинок 1Д) інформацію, а саме: чи емітувалась (видавалась) на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) банківська картка [NUMBER] ; чи було зараховано платіж на картку [NUMBER] - 20.06.2024 о 18:11 год. на суму 8000,00 грн, призначення платежу: видача за договором кредиту №20.06.2024-100002139. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи із такого. Судом встановлено, що 20 червня 2024 року між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] укладений кредитний договір № 20.06.2024-100002139 шляхом підписання пропозиції про укладення кредитного договору (кредитної лінії) (оферти), заявки та відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору, що є невід`ємною частиною договору, які підписані відповідачем [PERSON] електронним підписом одноразовим ідентифікатором [NUMBER]. Згідно довідки ТОВ «Старт-Мобайл» №0901/25-6 від 09.01.2025, адресованої ТОВ «Споживчий центр», підтвердили, що за даними їхньої системи, на номер абонента [NUMBER] 20.06.2024 о 18:09:05 було доставлено SMS з текстом: «Код підтвердження [NUMBER]». Відповідно до п.2.2 Пропозиції про укладення кредитного договору (оферти) електронний кредитний договір складається з наступних електронних документів, які містять всі його істотні умови: дана пропозиція про укладення кредитного договору (оферта), розміщена на веб-сайті кредитодавця у загальному доступі, а також у особистому кабінеті позичальника на веб-сайті кредитодавця; заявка сформована на сайті кредитодавця після ідентифікації позичальника, обрання ним конкретних умов та їх схвалення кредитодавцем; відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцепт), сформована на сайті кредитодавця, та підписана позичальником за допомогою одноразового ідентифікатора (кода), отриманого позичальником в смс-повідомленні на номер телефону, вказаний при його ідентифікації на сайті. За цим договором кредитодавець зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити проценти та комісію (п. 3.1 Пропозиції про укладення кредитного договору (оферти)). Кредитодавець надає позичальнику кредит на умовах, які встановлюються у заявці, яка є невід`ємною частиною даної оферти (п.3.3 Пропозиції про укладення кредитного договору (оферти)). Відповідно до п.4.1 Пропозиції про укладення кредитного договору (оферти) кредитодавець надає позичальнику кредит на умовах його строковості, платності і поворотності. Спосіб надання позичальнику коштів у рахунок кредиту: перерахування на рахунок споживача, уключаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача [NUMBER] . Відповідно до п.п. 1-4 заявки, позичальнику надається кредит у розмірі 8000 грн строком на 124 дні з дати його надання. Дата повернення (виплати) кредиту 21.10.2024. П.5-6 заявки передбачено, що період користування кредитом - кожні наступні 31 днів з дня надання кредиту (надалі - «черговий період»). Продовження (лонгація, пролонгація) строку кредитування/строку договору не передбачена. Згідно з п.п. 7-10 заявки, процентна ставка «Стандарт» - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1,5 % за 1 (один) день користування кредитом, яка застосовується протягом перших двох чергових періодів. Розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку. Процентна ставка «Економ» - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1% за 1 день користування кредитом, яка застосовується протягом чергових періодів, наступних за черговими періодами, в яких застосовується процентна ставка «Стандарт». Розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку. Денна процентна ставка - загальні витрати за споживчим кредитом за кожний день користування кредитом протягом всього строку, на який надається кредит, виражені у процентах від загального розміру виданого кредиту. Розрахунок денної процентної ставки: 1.47% = (14560/8000)/124 ? 100%. Проценти (економічна сутність - плата за користування кредитом) розраховуються шляхом множення всієї суми кредиту (включаючи всі транші) (залишку від всієї суми кредиту) (база розрахунку) на кількість днів користування кредитом/залишком кредиту та на процентну ставку, яка застосовується у відповідному періоді. Пунктами 11, 12 заявки передбачено, що комісія, пов`язана з наданням кредиту становить 720 грн. Комісія за надання нараховується кредитором та обліковується в день видачі кредиту, сплачується згідно Графіку платежів. Комісія за обслуговування кредитної заборгованості - 720 грн, у кожному з 2 чергових періодів, наступних за першим черговим періодом. Комісія за обслуговування нараховується кредитором та обліковується в перший день кожного з 2 чергових періодів, наступних за першим черговим періодом, сплачується згідно Графіку платежів. Комісія за обслуговування встановлюється (економічна сутність) за організацію та забезпечення надання інформаційної підтримки позичальника по телефону, в особистому кабінеті та на відділеннях, забезпечення надання можливості робити платежі онлайн на відділеннях, забезпечення надання можливості відновлення забутого паролю для входу в особистий кабінет, як віддалено, так і на відділеннях, забезпечення інформування про дати сплати чергового платежу, консультаційні послуги, інші послуги, які прямо не вказані в даному пункті, однак, надання яких забезпечено кредитодавцем та пов`язане з обслуговуванням кредитної заборгованості. До комісії за обслуговування кредитної заборгованості не включено послуги, які кредитодавець зобов`язаний надавати позичальнику безплатно, відповідно до чинного законодавства, зокрема, за надання один раз на місяць на вимогу споживача інформації про споживчий кредит. Пунктом 13 заявки передбачено наступний графік платежів: проценти, розраховані вищевказаним способом за черговий період, сплачуються в останній день чергового періоду; комісія за надання сплачується в останній день першого чергового періоду; комісія за обслуговування сплачується в останній день кожного з 2 чергових періодів, наступних за першим черговим періодом. Кількість платежів зі сплати процентів дорівнює кількості періодів, за які сплачуються проценти; кількість платежів зі сплати комісій - 3. Сума кредиту у розмірі 8000 грн 00 коп. сплачується одним платежем в останній день строку, на який надається кредит. Відповідно до п. 17 заявки, неустойка - 80 грн, що нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання. 20 червня 2024 року відповідач [PERSON] акцептувала пропозицію про укладення кредитного договору (кредитної лінії) №20.06.2024-100002139 від 20.06.2024, з якою попередньо уважно ознайомилась, про що свідчить її електронний підпис [NUMBER] , проставлений у відповіді позичальника про прийняття пропозиції кредитного договору (кредитної лінії) №20.06.2024-100002139 від 20.06.2024. ТОВ «Споживчий центр» надало відповідачу [PERSON] кредит, в розмірі 8 000 грн, перерахувавши кошти в безготівковій формі на картковий рахунок [NUMBER] що стверджується квитанцією про зарахування № 430827224 від 20.06.2024. За даними відповіді АТ КБ «ПриватБанк» від 14.02.2025 № 20.1.0.0.0/7-250206/38447-БТ, на ім`я [PERSON] в банку емітовано карту № [NUMBER] (ІВАN [NUMBER] ), на яку 20.06.2024 здійснено переказ коштів на суму 8000,00 грн. Інформація про платіж: «ІРАY_CREDIT_VISA1, Visa Direct». Частинами 1, 2, 3, 4 та пунктом 4 ч. 5 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 3 статті 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Як вбачається із матеріалів справи кредитний договір №20.06.2024-100002139 від 20.06.2024 між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] укладений в електронній формі. Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі. Враховуючи положення ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа. Відповідно до ч.1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. З врахуванням викладеного, наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», згідно із ст. 3 якого електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. З матеріалів справи вбачається, що без ознайомлення з правилами надання коштів у позику, подальше укладення електронних договорів кредиту на сайті є неможливим. Даний висновок відповідає змісту постанови Верховного Суду від 07.04.2021 у справі № 623/2936/19. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про належне укладення кредитного договору, шляхом проставляння електронних цифрових підписів сторін. Аналогічна правова позиція сформована у цілому ряді постанов Верховного Суду. Так у постанові від 16.12.2020 у справі № 561/77/19, скасовуючи судові рішення про відмову у позові і ухвалюючи нове про стягнення боргу за кредитним договором, Верховний Суд зазначив, що матеріали справи містять достатньо доказів, з яких вбачається, що між сторонами був укладений кредитний договір в електронній формі, умови якого позивачем були виконані, однак відповідач у передбачений договором строк кредит не повернув. Такі ж висновки щодо правомірності укладання сторонами кредитного договору в електронній формі та його відповідність вимогам закону, в тому числі Закону України «Про електронну комерцію», містять постанови Верховного Суду від 23.03.2020 у справі № 404/502/18, від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19 та від 10.06.2021 у справі № 234/7159/20. За таких підстав суд вважає, що відповідно до вимог чинного законодавства між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] було укладено електронний кредитний договір. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів їх розмір визначається нарівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Статтею 525 ЦК України визначає, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ч. 1 ст. 526, ч. 1 ст. 527, ч. 1 ст. 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу у строк (термін), встановлений у зобов`язанні. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1)припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Таким чином, враховуючи, вимоги частини другої статті 530 ЦК України, банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів в будь-яких час. Частини 1, 5 ст. 81 ЦПК України визначають, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Так, матеріалами справи підтверджено, що ТОВ «Споживчий центр» свої зобов`язання за Кредитним договором №20.06.2024-100002139 від 20.06.2024 виконав у повному обсязі. З довідки-розрахунку про стан заборгованості за кредитним договором №20.06.2024-100002139 від 20.06.2024, вбачається, що заборгованість відповідача [PERSON] становить 26560,00 грн, з яких: заборгованість по тілу кредиту - 8000,00 грн; заборгованість за відсотками - 12400,00 грн, заборгованість по комісії - 2160,00 грн; заборгованість за неустойкою - 4000,00 грн. Проценти по кредиту нараховані за період з 20.06.2024 по 21.10.2024. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості зі сплати процентів у розмірі 12400 грн, то суд вважає слушними доводи представника відповідача щодо неправомірного нарахування відсотків за користування кредитними коштами з огляду на таке. Позивач, здійснюючи розрахунок заборгованості відповідача за кредитним договором, виходив з процентної ставки, що згідно умов договору становить 1,47 % на день (строк кредитування 124 дні). Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року № 3498-IX, який набрав чинності 24.12.2023, внесено зміни до Закону України «Про споживче кредитування» та статтю 8 цього Закону доповнено частиною п`ятою. Відповідно до частини п`ятої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. Пунктом 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %. Перехідні положення законопроекту застосовуються, у разі якщо потрібно врегулювати відносини, пов`язані з переходом від існуючого правового регулювання до бажаного, того, яке має запроваджуватися з прийняттям нового закону. При цьому перехідні положення повинні узгоджуватися з приписами прикінцевих положень, що стосуються особливостей набрання чинності законом чи окремими його нормами. Норми тимчасового та локального характеру, якщо вони присутні в законі, також включаються до перехідних положень законопроекту. Частиною 2 розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що дія пункту 5 розділу І цього Закону (яким, зокрема, доповнено пунктом 17 розділ IV "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України «Про споживче кредитування») поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом. Кредитний договір №20.06.2024-100002139 був укладений 20.06.2024 (щоденна процентна ставка за вказаним договором становить 1,47%, дата повернення кредиту 21.10.2024), тобто після внесення змін до Закону України «Про споживче кредитування». Таким чином, розмір денної відсоткової ставки, встановлений позичальником перевищує розмір денної відсоткової ставки, який визначений ЗУ «Про споживче кредитування» та пілягає перерахунку. На переконання суду, з урахуванням вимог діючого законодавства, відсотки за користування кредитними коштами становлять 9920 грн, які нараховані за період з 20 червня 2024 року по 21 жовтня 2024 року за ставкою 1,0 %, виходячи з розрахунку (8000х124х1%). Суд відхиляє доводи відповідача про те, щовимоги позивача про стягнення заборгованості за комісією є такими, що не відповідають принципам справедливості і добросовісності, з огляду на таке. Слід звернути увагу, що в постанові Великої Палати Верховного суду у справі №363/1834/17 від 13 липня 2022 року, на яку посилається представник відповідача у відзиві на позовну заяву, сформовано висновки щодо відступу від висновків Верховного Суду стосовно вирішення питань дійсності (оспорюваності, нікчемності) умов про плату (комісію, інші подібні платежі) за управління кредитом (обслуговування кредиту, розрахунково-касове обслуговування позичкового рахунку тощо) в укладених до 13 січня 2006 року кредитних договорах, тобто до дати набрання чинності статтями 11 і 18 Закону № 1023-XII у редакції Закону № 3161-IV. Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 13 липня 2022 року в справі № 496/3134/19 вказала, що відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно із частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, -щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит). Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлювлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості. У кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержания процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором для чого позичальник має бути поінформований про строки i суми належних платежів. При цьому Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, слід дійти висновку, що статтею 8 Закону України «Про споживче кредитування», «Правилами розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту, пов`язану з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісію за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Тобто така комісія за обслуговування кредиту передбачена ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», «Правилами розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит». Відповідач з цим погодився, жодних заперечень не виказував та уклав кредитний договір, на визначених умовах, тому числі і зі сплатою комісії. Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] взяті на себе зобов`язання своєчасно та в порядку, передбаченому кредитним договором №20.06.2024-100002139 від 20.06.2024, належним чином не виконала та кредитні кошти не повернула, внаслідок чого утворилась заборгованість за кредитним договором у розмірі 20080,00 грн, з яких: заборгованість по тілу кредиту - 8000,00 грн; заборгованість за відсотками - 9920,00 грн, заборгованість по комісії - 2160,00 грн. Разом з тим, щодо стягнення з відповідача неустойки суд зазначає таке. Так, Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» з 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року на всій території України введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався, востаннє Указом Президента України № 26/2025 від 14 січня 2025 року «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 08 лютого 2025 року строком на 90 діб до 09 травня 2025 року. Відповідно до Закону України від 15.03.2022 № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2003 р., № 40 - 44, ст. 356) доповнено пунктом 18, який передбачає, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Отже, пунктом 2 частини 3 розділу ІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України № 2120-IX передбачено, що цей Закон застосовується до відносин за прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, що виникли у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування. Враховуючи те, що заборгованість за неустойкою у відповідача [PERSON] за Кредитним договором №20.06.2024-100002139 від 20.06.2024 виникла у період дії в Україні воєнного стану, суд вважає, що вказана заборгованість у розмірі 4000,00 грн стягненню з відповідача не підлягає, а тому, в цій частині позову слід відмовити. Таким чином, розмір заборгованості за кредитним договором №20.06.2024-100002139 від 20.06.2024, яка підлягає стягненню з відповідача [PERSON] в користь ТОВ «Споживчий центр» становить 20080,00 грн, з яких: заборгованість по тілу кредиту - 8000,00 грн; заборгованість за відсотками - 9920,00 грн, заборгованість по комісії - 2160,00 грн. Враховуючи викладене вище суд вважає, що заявлені вимоги позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягають частковому задоволенню. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, необхідно стягнути з відповідача на користь ТОВ «Споживчий центр» судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 1831,40 грн (2422,40 грн х 20080,00 грн : 26560,00 грн).

Outcome: partial