Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , у якій просить суд прийняти рішення, яким стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 (одна четверта) частка від заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи із дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Заявлені позовні вимоги обґрунтовує тим, що 24 жовтня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Черкаси Черкаського міського управління юстиції між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зареєстровано шлюб (актовий запис №1706), про що видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 24.10.2015. Від спільного шлюбу мають неповнолітню доньку - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (актовий запис №97). Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 січня 2018 року, шлюб укладений 24 жовтня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 24 жовтня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Черкаси Черкаського міського управління юстиції, актовий запис №1706, розірвано. Рішенням набрало законної сили 12.02.2018 року. Після розірвання шлюбу донька залишилась проживати з позивачем та перебуває на її утриманні. Оскільки фізично-духовний розвиток дитини та матеріальне забезпечення її всім необхідним вимагає значних фінансових витрат, позивач звертається до суду з даним позов про стягнення аліментів. Ухвалою судді Черкаського районного суду Черкаської області від 23 січня 2025 року відкрито провадження у справі; вирішено проводити її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Позивач до судового засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, до суду подала заяву в якій просила долучити до матеріалів справи копію довідки про реєстрацію місця проживання [PERSON] та провести розгляд справи без її участі, на позовних вимогах наполягає. Відповідач до судового засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином шляхом надіслання рекомендованих поштових повідомлень на зареєстроване місце проживання, про наявність поважних причин неявки до судового засідання не повідомив. До суду подав заяву в якій просив розгляд справи провести без його участі, позов визнає, позовні вимоги підтримує. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, відповідно до ст.ст. 223, 280 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній матеріалів за відсутності відповідача, котрий належним чином повідомлявся про розгляд справи, при цьому його неявка не перешкоджає ухваленню заочного рішення, проти чого не заперечувала позивач. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 24 жовтня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Черкаси Черкаського міського управління юстиції між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зареєстровано шлюб (актовий запис №1706), про що видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 24.10.2015. Від спільного шлюбу мають неповнолітню доньку - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (актовий запис 97). Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 січня 2018 року, шлюб укладений 24 жовтня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 24 жовтня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Черкаси Черкаського міського управління юстиції, актовий запис №1706, розірвано. Рішенням набрало законної сили 12.02.2018 року. Довідкою №611640 від 10 вересня 2019 року про реєстрацію місяця проживання особи зазначено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована, за адресою: [ADDRESS] . Довідкою б/н про реєстрацію місяця проживання особи зазначено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована, за адресою: [ADDRESS] . Згідно з частиною 2 статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою ВР № 789-ХII від 27 лютого 1991 року, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Пунктами 1, 2 частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. За приписами статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. За змістом частин першої та другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою; розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з частиною 1 статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відтак, обов`язок утримувати дитину це моральне і найважливіше правове зобов`язання батьків. Обов`язок утримувати дітей виникає з моменту їх народження і зберігається до досягнення ними повноліття. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Відповідно до закону батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх неповнолітніх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання. Дані обставини лише враховуються судом при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти. Частинами 2, 3 статті 181 СК України встановлено, що за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За приписами статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Згідно з частинами 1, 2 статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у частині 2 статті 182 СК України. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до частини 3 статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості у разі стягнення аліментів 50 % заробітної плати боржника. Статтею 179 СК України передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Суд констатує, що відповідач має обов`язок по утриманню своєї дитини, та дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення. При визначенні розміру аліментів, суд, відповідно до вимог частини 1 статті 182 СК України, врахував, що відповідач є чоловіком працездатного віку. Відомостей про незадовільний стан здоров`я останнього, а також про наявність на його утриманні інших дітей чи непрацездатних осіб суду не надано. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що відповідач має змогу надавати матеріальну допомогу на утримання своєї дитини та не позбавлений можливості сплачувати аліменти на утримання доньки у запропонованому позивачем розмірі. Разом з тим, суд, при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів, у разі їх сплати, перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та враховувати матеріальне становище сторін. При цьому, суд має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. Отже, з урахуванням встановлених судом обставин, суд дійшов висновку, що позивач має право на стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини 1 статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. З огляду на вказане, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 (одна четверта) частка від заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи із дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Саме такий розмір аліментів, на думку суду, у повній мірі може забезпечити дитині належний рівень життя та умови для розвитку, які гарантовані державою. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення аліментів. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що позивач була звільнена від сплати судового збору за подання позову про стягнення аліментів, а відповідач визнав позов. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інших положень щодо сплати судового збору відповідачем, в разі задоволення вимог позивача, звільненого від сплати судового збору, чинна редакція ЦПК України не містить. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2019 по справі № 161/4985/17 зроблено висновок про те, що у разі задоволення позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір стягується з відповідача на користь держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини заявлених до нього позовних вимог, якщо цього відповідача також не звільнено від сплати судового збору. Приймаючи до уваги вимоги ст. 141 ЦПК України, положення Закону України «Про судовий збір», а також задоволення позову та визнання позову відповідачем, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 605 грн. 60 коп. Враховуючи наведене та

Outcome: approved