Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-24 00:00:00

Позивач 23.05.2024 звернувся до суду із вищевказаною позовною заявою, просить позбавити батьківських прав відповідачку [PERSON] відносно сина [PERSON] , [INFO] , та стягнути з відповідачки на користь позивача аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісяця, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. За змістом позову [PERSON] з 21.10.1998 перебував у шлюбі з [PERSON] , яка [INFO] померла. Від першого шлюбу у [PERSON] є син [PERSON] , якого позивач виховував як власного сина. 07.07.2016 укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] (відповідачкою). Подружжя має спільну дитину [PERSON] , [INFO] . З листопада 2020 року шлюб між зазначеними особами фактично припинений, матір [PERSON] залишила дитину, свідомо самоусунулась від виконання бктьківських обов`язків, не цікавиться життям дитини, не займається вихованням, забезпеченням, фізичним та духовним розвитком, зловживає наркотичними засобами. З вказаного часу [PERSON] самостійно виховував дитину, матеріально забезпечував. Відповідно до тверджень сторони позивача у березні 2024 року [PERSON] призваний до Збройних Сил України. Відповідно до наказу служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради від 08.04.2024 №1460 [PERSON] тимчасово влаштований в родину позивача. Крім того, 15.05.2024 отримано сповіщення №3259 про те, що солдат [PERSON] зник безвісти за особливих обставин під час виконання бойового завдання [INFO] , поблизу н.п. Нетайлове Покровського району Донецької області. Малолітня дитина, як стверджує позивач, мешкає разом із ним, знаходиться на утриманні [PERSON] . Матір, як і раніше, не цікавиться життям та розвитком дитину, станом здоров`я та здобутками, за відсутності перешкод для цього з боку позивача та наявності можливості надавати допомогу на утримання сина. Інших дітей у відповідачки не має. На підставі наведеного, виходячи з інтересів дитини, оскільки відповідачка свідомо самоусунулась від виконання батьківських обов`язків з виховання, розвитку, навчання, лікування та матеріального забезпечення сина, з підстав, передбачених ст. 150, 155, 164-166, 180-182 СК України, позивач просить задовольнити позов. Справа на підставі протоколу автоматизованого розподілу між суддями від 23.05.2024 передана в провадження судді Вайнраух Л.А. Ухвалою судді від 12.06.2024 постановлено прийняти позовну заяву до розгляду, розглядати її в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 13.08.2024 постановлено залучити до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] , [INFO] , остання відома адреса проживання: [ADDRESS] . Відкладено підготовче засідання. Відповідно до ч.6 ст.53 ЦПК України роз`яснено, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог, мають процесуальні права і обов`язки, встановлені ст.43 цього Кодексу. Також третій особі роз`яснено згідно з ч.4 ст.181 ЦПК України право подати пояснення щодо позову в 15-денний строк із дня вручення даної ухвали. В порядку витребування доказів зобов`язано: 1) Головний центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, надати до суду відомості про перетин державного кордону України - [PERSON] , [INFO] , громадянка України, за останні десять років по час надання відповіді - з 13.08.2014 по час надання відповіді; 2) Міністерство соціальної політики України надати з Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб до суду інформацію стосовно взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи відповідачки [PERSON] , [INFO] , громадянки України, остання відома адреса реєстрації місця проживання: [ADDRESS] . В разі підтвердження зазначеної інформації надати відомості стосовно актуальної адреси фактичного місця проживання вказаної особи відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Витребувані дані не підтвердились, ухвала суду виконана повністю 23.09.2024 та 25.09.2024 відповідно. Ухвалою суду від 17.10.2024 постановлено закрити підготовче провадження у цивільній справі, призначити її до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні, клопотання сторони позивача про виклик свідка відповідно до наведеного у клопотанні переліку задоволено. Свідка попереджено про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання чи відмову від давання показань на вимогу суду. Виклик відповідачки та третьої особи-2 постановлено додатково здійснити через розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Позивач [PERSON] просить судове засідання проводити за його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягає та просить задовольнити позов. Крім того, заперечень стороною позивача проти заочного порядку розгляду справи не висловлено, про що зазначено в заяві, вх.№ від 25.02.2025. Поряд з цим, протягом розгляду справи позивач також пояснював, що відомостей про сина [PERSON] щодо встановлення його місця знаходження немає, відповідачка не змінила свого ставлення до дитини. [PERSON] цікавиться батьком, питає, де він, намагається телефонувати йому. Вихованням, розвитком та навчанням займається він та свідок [PERSON] . Відповідачка в судовому засіданні присутня не була, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась неодноразово та належним чином шляхом надіслання судових повісток. Так, відповідачка не скористалась своїм правом на подання відзиву відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України, жодних заяв або клопотань до суду не подавала, маючи достатньо часу для висловлення заперечень проти позовних вимог. Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Представник третьої особи - [PERSON]. 10.01.2025 просить провести судове засідання за відсутності органу опіки та піклування, із врахуванням висновку, який направлений до суду 11.12.2024. Крім того, судом неодноразово розміщувалось оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України згідно з ч.10 ст.187 ЦПК України про виклик відповідача до суду, що підтверджено матеріалами справи, а також про виклик третьої особи [PERSON] за відсутності інших засобів комунікації та відомостей про поточне місце перебування. Зустрічної позовної заяви та інших заяв по суті справи сторонами подано не було. Інших процесуальних дій у справі, судом вчинено не було за відсутності клопотань учасників справи. Ч.4 ст.223 ЦПК України передбачено, що, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Як врегульовано ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. На підставі встановлених обставин та у відповідності до ч.4 ст.223 ЦПК України, враховуючи думку сторони позивача, висловленої письмово, відсутність заперечень сторони позивача, дотримання вимог ч.1 ст.280 ЦПК України, суд ухвалив вирішувати справу на підставі наявних у ній доказів, а саме постановив ухвалу згідно з ч.1 ст. 281 ЦПК України розглядати справу в заочному порядку, що видно з протокола судового засідання. Розглянувши позовну заяву, з`ясувавши правовідносини між сторонами та перевіривши їх наявними письмовими доказами, суд знаходить позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню, виходячи з таких встановлених судом фактичних обставинах справи та відповідних їм правовідносин. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , з 21.10.1988 перебував у шлюбі із [PERSON] , 1965 р.н. Родинні зв`язки [PERSON] та [PERSON] не підтверджені. Дані про смерть [PERSON] до матеріалів справи не подані. Батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , як видно з копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Шевченківським районним у м.Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Запорізькій області 13.09.2016, є [PERSON] та [PERSON] (актовий запис №986 від 13.09.2016). [PERSON] з 25.10.2016 за місцем проживання зареєстрований по [ADDRESS] (довідка №04-19/1208 від 26.10.2016, витяг з реєстру територіальної громади №2024/006324138 від 30.05.2024). Батьки дитини - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , перебувають у зареєстрованому шлюбі з 07.07.2016, що підтверджено засвідченою копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Шевченківським районним у м.Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Запорізькій області 07.07.2016 (актовий запис №203 від 07.07.2016). На даний час шлюб між сторонами не розірваний. В провадженні Шевченківського районного суду м.Запоріжжя перебуває справа № 336/2994/24, пр. 2/336/1861/2024, в якій відповідно до ухвали суду від 13.05.2024 відкрито провадження. В межах даної справи позивач 02.04.2024 звернувся до суду із вказаною позовною заявою, яку уточнив 29.04.2024, просить розірвати шлюб, укладений між сторонами по справи, зареєстрований 07.07.2016 Шевченківським районним у м.Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис №203; стягнути з відповідачки на його користь аліменти на утримання дитини - сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів доходу (заробітку) відповідачки, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи від дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття веб-посилання на текст судового рішення в ЄДРР: https://reyestr.court.gov.ua/Review/118996745). 07.12.2022 [PERSON] укладено декларацію №0001-0К7Т-2РА0 про вибір лікаря [PERSON] . За даними характеристики за підписом директора Запорізької гімназії №68 ЗМР від 10.06.2024 №01-28/182, [PERSON] навчається в гімназії з 01.09.2022, за період навчання ним опікувався батько [PERSON] , влаштовував хлопця до 1 класу, відвідував батьківські збори, систематично цікавився успіхами сина. Мати [PERSON] за даний період жодного разу не з`являлась до гімназії. Працівники закладу двічі проводили обстеження житлово-побутових умов [PERSON] . Так, хлопчик разом із батьком проживають в помешканні вітчима батька [PERSON] по [ADDRESS] , учень забезпечений всім необхідним для проживання та навчання. В кінці березня 2024 року після мобілізації батька опікуватись хлопчиком почав [PERSON] , який цікавиться навчанням, систематично приводить на додаткові заняття. Хлопчик охайний, одягнений за погодою, має все необхідне для навчання. За змістом засвідченої копії наказу служби (управління) у справах дітей ЗМР №1460 від 08.04.2024 «Про тимчасове влаштування [PERSON] , [INFO]» за заявою [PERSON] у зв`язку із призовом під час мобілізації [PERSON] як батька [PERSON] , а також враховуючи, що місцезнаходженн матері дитини невідоме, тимчасово влаштовано [PERSON] , [INFO] , в родину позивача на період з 08.04.2024 по 08.07.2024. Згідно зі сповіщенням сім`ї №3259 від 15.05.2024 [INFO] повідомив позивачу про те, що його син, стрілець-гранатометник 1-ої парашутно-десантної роти -го парашутно-десантного батальйоу в/ч [NUMBER] [PERSON] призваний на військову службу під час мобілізації 21.03.202, відданий Військові присязі на вірнісь Українському народу, мужньо виконуючи військовий обов`язок, в бою за Україну, її свободу та незалежність, зник безвісті 08.05.2024 поблизу населенного пункту Неталове Покровського району Донецької області. За заявою [PERSON] від 15.05.2024 внесено відомості до ЄДРД за №12024082080000744 від 16.05.2024 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, досудове розслідування здійснюється відділом поліції №3 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області (витяг від 23.05.2024). У справі наявний висновок районної адміністрації ЗМР по Шевченкіському району від 09.12.2024 №22.04/01-34-916 у даній справі про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . За змістом висновка Районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, як орган опіки та піклування, розглянувши матеріали суду щодо розгляду цивільної справи N336/5087/24, встановила, що малолітній [PERSON] , [INFO] , мешкає разом з дідом [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до акта обстеження умов проживання, складеного відділом по Шевченківському району служби (управління) у справах дітей 08.04.2024, встановлено, що дитина забезпечена всім необхідним, має окреме спальне місце, стіл для навчання, планшет, одяг та взуття відповідно вікових потреб. Під час обстеження встановлено факт залишення дитини без батьківського піклування, оскільки батько дитини [PERSON] , на момент обстеження перебував у лавах ЗСУ. а матір дитини [PERSON] самоусунулася від виконання своїх батьківських обов?язків, її місцезнаходження не відоме. Того ж дня наказом служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради від 08.04.2024 N1460 «Про тимчасове влаштування малолітнього [PERSON] , [INFO] » малолітнього [PERSON] , 2016 р.н., тимчасово влаштовано в родину [PERSON] , з яким склалися сімейні відносини. Саме [PERSON] опікується малолітнім онуком та забезпечує всім необхідним. Відповідно до інформації Запорізької гімназії N68 від 10.06.2024, малолітній [PERSON] , 2016 р.н., навчається у закладі з 01.09.2022. За період навчання дитиною опікувався батько, який відвідував батьківські збори, систематично цікавився успіхами сина. Матір дитини до гімназії не з?являлась жодного разу. Після мобілізації батька дитиною почав опікуватися [PERSON] , який цікавиться навчанням хлопця, приводить на додаткові заняття 08.05.2024 [PERSON] , мужньо виконуючи військовий обов?язок, в бою за Україну, її свободу і незалежність, зник безвісти поблизу населеного пункту Нетайлове Покровського району Донецької області. На засідання комісії комісії з питань захисту прав дітей були запрошені [PERSON] разом із малолітнім онуком, [PERSON] , 2016 р.н. Малолітній [PERSON] , 2016 р.н., повідомив членам комісії, що проживає разом із дідусем та бабусею. Вони купують смаколики, допомагають з навчанням, його ніхто не ображає, сумує за татом. На запитания членів комісії, що стосуються матері дитини, хлопчик нічого не відповідав, пожимав плечима, що означає, «не знаю». 19.08.2024 спеціалістами відділу по Шевченківському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради здійснено вихід за зазначеною адресою останнбого можливого проживання выдповыдачки, однак потрапити до помешкання не вдалося, оскільки вдома нікого не було, або двері навмисно ніхто не відчинив. Залишено запрошення, однак ніхто не з?явився та не зателефонував. За останнім місцем проживання [PERSON] , а саме: [ADDRESS] , вона також відсутня. На момент розгляду питання про доцільність/недоцільність позбавлення батьківських прав на засіданні комісії з питань захисту прав дитини, місцезнаходження [PERSON] не відомо. Відповідно до інформації Державної прикордонної служби України від 16.09.2024 встановлено, що [PERSON] кордон не перетинала. Представник органу опіки та піклування, яка брала участь у судовому засіданні повідомила, що в залі суду надала свої свідчения [PERSON] , цивільна дружина позивача, яка повідомила, що матір взагалі не дзвонить, не приїздить до дитини, нічим не допомагає. Дитина про матір не питає, лише за батька і дзвонить йому на телефон. Навіть після тог, як пропав безвісти батько дитини, матір не з?являється. Відповідно до наданих матеріалів справи, враховуючи думку дитини, можна зробити висновок, що матір дитини не намагається боротися за своє право бути матір?ю, брати участь у вихованні, спілкуванні з дитиною, ігноруэ можливість змінити ставлення до виховання сина. Тому, враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини при районній адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району від 04.12.2024 протокол No 51, районна адміністрація ЗМР як орган опіки та піклуванн вважає доцільно позбавити [PERSON] батьківських прав по відношенню до малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] . Свідок [PERSON] , допитана судом [INFO] , показала, що перебуває у фактичних шлюбних відносинах із позивачем, мешкає по [ADDRESS] . Їй відомо, що з травня 2021 року [PERSON] не мешкала однією сім`єю з [PERSON] . Він хотів розлучитись із відповідачкою. Можливо, вони зустрічались, але про це свідкові не відомо. Зі слів [PERSON] , його дружина почала вживати наркотичні засоби. З травня 2021 року свідок не бачила відповідачку. Крім того, разом із ними однією сім`єю мешкає її син [PERSON] , [INFO] [PERSON] наразі зник безвісті, відомостей про нього немає. Задовольняючи позов в повному обсязі, суд виходить з таких норм чинного законодавства. Ч.1,3 ст.12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Ч.1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої ВРУ 27.02.1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно зі ст.18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст.27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У справі «Хант проти України» від 07.12.2006 (HUNT v. UKRAINE, Заява N31111/04) Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11.07.2017 (Заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76). ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за ст.8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (п. 100, Справа "Мамчур проти України" від 16.07.2015, №10383/09). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що у справах стосовно дітей у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, виходячи із об`єктивних обставин спору, а потім осіб, які висувають відповідні вимоги. При цьому, згідно зі ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до Постанови КМУ від 24.09.2008 № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини», затверджено Порядок провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини та Типове положення про комісію з питань захисту прав дитини. Так, згідно з п.3 Порядку, органами опіки та піклування є районні, районні у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад, у тому числі об`єднаних територіальних громад (далі - органи опіки та піклування), які провадять діяльність із соціального захисту дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, у тому числі забезпечення їх права на виховання у сім`ї, надання статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій і збройних конфліктів, влаштування дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлення опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, із захисту особистих, майнових і житлових прав дітей, запобігання та протидії домашньому насильству стосовно дітей та за участю дітей. Ч.8-9 ст.7 СК України встановлено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. За нормами ч.1-5 ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно з ч.1,2,4 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.2 ст.157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. За змістом п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Як передбачено ч.2,3 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав з підстав, встановлених п.2, 4 і 5 ч.1 цієї статті, лише у разі досягнення ними повноліття. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них. Ст.165 СК України врегульовано, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Крім того, згідно зі ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Як передбачено ч.1 ст.12 вказаного закону, на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Суд враховує й роз`яснення, наведені у п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» та виходить з того, що ухилення матері [PERSON] - [PERSON] від виконання своїх обов`язків протягом тривалого часу у цій справі знайшло своє підтвердження, адже відповідачка не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, його навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, що негативно впливає на фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною травня 2021 року; не надає сину доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до внутрішнього світу [PERSON] ; не створює умов для отримання освіти. Відомості, надані стороною позивача, що свідчать про абсолютне нехтування матір`ю [PERSON] своїми батьківськими обов`язками, підтверджені наявними доказами, які відповідають критеріям належності, допустимості та достатності, не спростовані з боку відповідачки. Таким чином, матеріали справи містять достатню сукупність доказів, які підтверджують доводи позивача про невиконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків щодо виховання малолітньої дитини. Підстав для застосування тимчасового заходу у вигляді відібрання дітей від матері без позбавлення батьківських прав, який здійснюється на підставі ст.170 СК України, враховуючи встановлені фактичні обставини справи, судом не встановлено. За таких обставин, враховуючи інтереси малолітнього [PERSON] , беручи до уваги всі належні, допустимі та достатні докази, у їх сукупності та взаємозв`язку, зокрема, висновок органу опіки та піклування, суд вважає за доцільне задовольнити позов у повному обсязі, позбавити відповідачку батьківських прав відносно її сина. На переконання суду це рішення в повній мірі відповідає їх інтересам, враховуючи тривале невиконання [PERSON] своїх батьківських обов`язків по вихованню, розвитку, навчанню, забезпеченню сина. За змістом ч.2-3 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фі-зичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Як передбачено ч.3 ст.166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину, оскільки за нормою ч.2 ст.166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Відповідно до ч.1 ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За змістом ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. При визначенні розміру аліментів відповідно до ч.1 ст.182 СК України суд має врахувати низку визначених у нормі права обставин. Проте, матеріали справи відповідних доказів не містять, особливостей стану здоров`я дитини, що б зумовлювало збільшення судом розміру аліментів, ніж це передбачено загальними нормами сімейного законодавство, учасниками справи не повідомлено. Відомості про майновий стан, доведений розмір витрат, а також наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків суду не надані. Інших обставин, що мають істотне значення, судом під час розгляду справи не встановлено. Крім того, як передбачено ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом лише у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Підстав для застосування норми ч.3 ст.182 СК України у даній справі не встановлено. Вказаною нормою передбачено, що суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідно до ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Позов до суду пред`явлено 23.05.2024 (а.с.1). Також, суд враховує, що за змістом ч.1 ст.71 Закону України "Про виконавче провадження" порядок стягнення аліментів визначається законом. Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України. Тому, суд на підставі наведених вище норм у їх сукупності та взаємозв`язку вважає за доцільне стягнути з відповідачки аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) відповідачки, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, з 23.05.2024, а в разі призначення опікуна (піклувальника) органом опіки та піклування, з дня його призначення - на користь відповідного опікуна (піклувальника), до досягнення дитиною повноліття. Суду не надано належних та допустимих доказів щодо розміру щомісячних особистих витрат та коштів, необхідних на утримання дітей. Проте, суд враховує, що встановлений чинним законодавством мінімальний гарантований розмір аліментів, необхідний для їх утримання та виховання, підлягає захисту та має бути достатнім. Разом з цим, суд зауважує, що нормою п.4 ч.1 ст. 161 ЦПК України врегульовано обмеження максимального розміру аліментів (у розмірі десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину) лише при розгляді відповідної вимоги в порядку наказного провадження, тому підстав для застосування даного нормативного положення судом не встановлено. Аналогічні приписи містяться у ч.5 ст.183 СК України. При розгляді справи відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду у справі №645/731/18, провадження № 61-20399св19 від 08.04.2020. Таким чином, за результатами розгляду справи, встановивши фактичні обставини справи, взявши до уваги та надавши правову оцінку всім зібраним у справі доказам на предмет їх належності, допустимості та достатності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову. При цьому, обраний позивачем спосіб захисту відповідає приписам ст.16 ЦК України та є ефективним для захисту прав дитини, відповідає її законним інтересам. На підставі п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ч.6 ст.164 СК України рішення суду про позбавлення батьківських прав після набрання ним законної сили необхідно надіслати органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини. Відповідно до ч.1, п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідачки, враховуючи рішення суду про задоволення позовної вимоги про позбавлення батьківських прав, на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 1 211,20 гривень, сплачений [PERSON] . Позивач був звільнений від сплати судового збору відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» (щодо майнової вимоги про стягнення аліментів). Із врахуванням ставки судового збору за розгляд позовної вимоги майнового характеру відповідно до п.1-1 ч.4 ст.4 Закону України «Про судовий збір» (1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб), ціни позову (п.3 ч.1 ст.176 ЦПК України) та прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2024 року, за змістом ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» стягненню з відповідачки в дохід держави підлягає судовий збір у сумі 1 211,20 гривень.

Outcome: approved