Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-16 00:00:00

22 листопада 2024 року позивач звернулася в суд з позовом, у якому просить визнати за нею право власності на 2/3 частки квартири за адресою: [ADDRESS] у порядку припинення права спільної часткової власності 1/3 частки [PERSON] та 1/3 [PERSON] . Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , та разом проживали у квартирі, що за адресою: [ADDRESS] . [INFO] у них народився син [PERSON] . На підставі розпорядження про приватизацію від 09.12.1994 вказана квартира була ними приватизована. 16.09.1999 шлюб між нею та [PERSON] розірвано. Вона, [PERSON] та [PERSON] є співвласниками вищевказаної квартири на праві спільної сумісної власності, однак [PERSON] з 2002 року, а [PERSON] з 2012 року у даній квартирі не проживають. Визначити частки за нотаріальним договором чи посвідчити договір дарування неможливо, оскільки відповідачі є громадянами російської федерації та проживають на її території. Припинення права власності відповідачів на їх частки в спільній квартирі не завдасть істотної шкоди їхнім правам та інтересам, оскільки протягом тривалого часу відповідачі не проживають у вказаній квартирі, не займаються утриманням майна, не роблять поточний ремонт, не сплачують комунальні послуги, не несуть тягар утримання майна, тобто самоусунулися та відмовилися від своїх часток на її користь, подавши відповідні нотаріальні заяви. Окрім цього, спірна квартира не є єдиним житлом відповідачів. За наведеного, просить позов задовольнити. Ухвалою суду від 26 листопада 2024 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова, занесеною у протокол судового засідання від 16 січня 2025 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду. У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про час і місце судових засідань, однак представник позивача подав заяву, у якій позов підтримав та просив розглядати такий без його участі. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про час і місце судових засідань, надіслали на електронну адресу суду заяви про визнання позову. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 15, 16 Цивільного кодексуУкраїни, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла. У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 16.09.1999 року розірвано. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 23.09.2003 року, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з довідки № 733 від 12.02.2024 року, виданої ЛКП «Сигнівка», в однокімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровані та проживають троє осіб: [PERSON] (власник), [PERSON] (син) та [PERSON] (дружина). Згідно акту, складеного 12.02.2024 комісією в складі майстрів ЛКП «Сигнівка», [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою [ADDRESS] , але за зазначеною адресою на даний час не проживають. Окрім цього, як вбачається з нотаріально посвідченої 14.07.2023 заяви [PERSON] , останній відмовляється від права власності у повному обсязі на частку у праві на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , площею 31,1 кв.м., на користь своєї колишньої дружини [PERSON] , у зв`язку з тим, що з 1990 року не проживає у зазначеній квартирі, не оплачує комунальні платежі, має заборгованість перед [PERSON] . А також, у зв`язку з тим, що він з 2002 року проживає в іншій країні. Як вбачається з нотаріально посвідченої 14.07.2023 заяви [PERSON] , останній повідомлює, що йому відомо про майбутнє переоформлення квартири за адресою: [ADDRESS] на ім`я його матері [PERSON] . Одночасно повідомляє, що з 1990 року не проживає у зазначеній квартирі, не сплачує комунальні платежі, має заборгованість перед [PERSON] , з 2012 року проживає в іншій країні. Надалі претензій щодо вищевказаної квартири мати не буде. Частинами першою, другою і четвертою статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до частин першої, другої, шостої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Відповідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. У частині першій статті 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Статтями 358, 360 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно зі статтею 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником. Результат аналізу статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 зроблено висновок про те, що не зазначення у статті 365 ЦК України конструкції «за наявності одночасно» свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2019 року в справі № 750/11178/17 (провадження № 61-42000св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України та вказано, що «припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку». Вказані судові рішення свідчать про єдність практики застосування статті 365 ЦК України. При цьому, суд зауважує, що отримання грошової компенсації при припиненні права власності особи на частку в спільному майні на підставі ст. 365 ЦК України, на відміну від ст. 364 ЦК України, не потребує згоди особи, право власності якої припиняється. У зв`язку з тим, що виділ частки позивача у квартирі [ADDRESS] є технічно неможливим, позивачка звернулася з позовом про припинення права власності відповідачів [PERSON] , та [PERSON] по 1/3 частки квартири [ADDRESS] зі сплатою їм грошової компенсації. Також, підставою звернення позивача до суду стало те, що спільне володіння і користування майном з відповідачами є неможливим, оскільки [PERSON] з 2002 та [PERSON] з 2012 не проживають у цій квартирі, а мають постійне місце проживання на території російської федерації, громадянами якої вони є. У свою чергу, відповідачі [PERSON] та [PERSON] подали на адресу суду заяви про визнання позову, у яких зазначили, що повністю погоджуються на компенсацію позивачкою їм вартості їх частки у сумі по 58821,00 грн кожному за 1/3 частку квартири. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Втручання у право власності може бути виправданим згідно зі статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і буде відповідати усталеній прецедентній практиці Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»), якщо воно здійснено: з метою врегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності. Отже, вирішуючи спір на підставі наявних в матеріалах доказів, враховуючи те, що у наявних взаємовідносинах між сторонами як співвласниками об`єкта житлової нерухомості наявні всі складові, визначені ст. 365 ЦК України, суд вважає, що право часткової власності відповідачки може бути припинено зі сплатою їй грошової компенсації за належну частку та визнанням права власності на частку відповідачки за позивачем. Припинення права особи на частку у спільному майні як одна із підстав припинення права власності, узгоджується також із положеннями ч. 1ст. 346 ЦК України, яка встановлює перелік підстав припинення права власності, що не є вичерпним, а частиною другою вказаної статті передбачена можливість припинення права власності і в інших випадках, встановлених законом (наприклад у випадку, передбаченому ст. 345 ЦК України). Як роз`яснюється у п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» №20 від 22.12.1995 року, оскільки суд за чинним законодавством вирішує спори учасників спільної власності щодо розпорядження чи користування майном, то не слід розглядати як неправомірне позбавлення права власності присудження грошової компенсації за частку у спільній власності, якщо її неможливо виділити або поділити майно у натурі чи спільно користуватись ним. У даному випадку частка відповідачів у квартирі [ADDRESS] не може бути виділена в натурі, спільне володіння і користування майном між сторонами є неможливим, оскільки відповідачі проживають на території російської федерації. Крім цього, припинення права відповідачів на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди їх інтересам, так як останні мають в наявності інше житло. Згідно квитанції АТ КБ «Приватбанк» номер 91086173.1 від 06.02.2025 позивачем внесено на депозитний рахунок суду вартість 1/3 частки відповідача [PERSON] у розмірі 58821,00 грн. Згідно квитанції АТ КБ «Приватбанк» номер 1.91095437.1 від 06.02.2025 позивачем внесено на депозитний рахунок суду вартість 1/3 частки відповідача [PERSON] у розмірі 58821,00 грн. З врахуванням вищенаведеного, суд вважає, що в даному випадку наявні обставини, передбачені ч. 1, 2 ст. 365 ЦК України, для припинення права власності відповідачів на їх частку у квартирі [ADDRESS] , зі сплатою їм грошової компенсації у розмірі по 58821,00 грн кожному. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає до задоволення у повному обсязі. На підставі наведеного та

Outcome: approved