Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до Хортицького районного суду м.Запоріжжя з позовом до [PERSON] про поділ\~майна подружжя та вселення. Позовні вимоги мотивує тим, що він з 07 жовтня 2016 року перебував у шлюбі з [PERSON] . В подальшому шлюб було розірвано на підставі рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 06 липня 2023 року у справі № 337/3038/23. У період перебування у шлюбі на підставі договору купівлі-продажу від 18 вересня 2017 року №1383 сторонами було придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] .Право власності на неї було зареєстровано за відповідачкою. Після розлучення позивач з відповідачкою не можуть дійти згоди щодо поділу спільного майна. Оскільки, майно було придбане сторонами у період шлюбу, воно належить для них, як подружжю на праві спільної сумісної власності, тому позивач має намір поділити вищезазначене майно, шляхом визначення за ним 1/2 частки квартири, в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Встановивши розмір часток у праві спільної власності, з метою недопущення порушення прав позивача у здійснення своїм правом власності позивач просить вселити його у квартиру за адресою: [ADDRESS] , стягнути з відповідача на його користь понесені судові витрати. Ухвалою суду від 30.07.2024 прийнято до розгляду, відкрито загальне провадження у справі та призначено підготовче засідання. 20 вересня 2024 року відповідачкою було подано відзив на позовну заяву,згідно якого вона просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі через його безпідставність, оскільки вона визнає, що квартира придбана за спільні кошти під час шлюбу, позивач щодо оформлення документів на квартиру з такою пропозицією до неї не звертався.В задоволенні позовної вимоги про вселення позивача в квартиру заперечу, оскільки позивач має інше житло та має вільний доступ до квартири.Вона не створювала позивачу перешкоди у користуванні квартирою і доказів протилежного не існує.Вважає наразі неможливим проживання позивача у спірній квартирі при наявності в нього кількох жилих помешкань.Позивач квартиру не утримує, комунальні послуги не сплачує і наміру утримувати квартиру не має.Вимога позивача про вселення до квартири пов`язана з наміром створити умови для розпаду її нинішньої сім`ї, до складу якої входить її чоловік [PERSON] ,її син від першого шлюбу- [PERSON] , [INFO] та спільний з позивачем син - [PERSON] , [INFO] .Позивач схильний до зловживання спиртними напоями.В стані сп`яніння він проявляє надмірну агресію, застосовує фізичне насильство до оточуючих. За управління транспортним засобом позивач неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за ст.130 КУпАП. Ухвалою суду від 30.10.2024 підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача та позивач підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явилася, була повідомлена про розгляд справи належним чином. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, заслухавши думку позивача та його представника, судом встановлено наступне. З 07 жовтня 2016 року сторони перебували у шлюбі. Згідно рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 06 липня 2023 року у справі № 337/3038/23 шлюб було розірвано. У період перебування у шлюбі на підставі договору купівлі-продажу від 18 вересня 2017 року №1383 сторонами було придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №384453181 від 26.06.2024. Згідно звіту з незалежної оцінки майна, складеного суб`єктом оціночної діяльності фізичною особою підприємцем [PERSON] від 16.07.2024, ринкова вартість квартири за адресою: [ADDRESS] становить суму в розмірі 900 000, 00 грн. Відповідно до частин першої та другої статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення міститься й в частині третій статті 368 ЦК України. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи нормустатті 60 СК Українита визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Нормастатті 60 СК Українивважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Конструкція статті 60\~СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується\~ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Відповідно дост. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Також, частинами 1, 2ст. 70 СК Українипередбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як роз`яснено у пунктах 23, 24постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. За загальними правилами доказування, визначеними ст. ст.\~12,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89\~ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Дослідивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що оскільки спірна квартира була придбана у шлюбі, відтак вона є спільною сумісною власністю колишнього подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними. З огляду на викладене вище, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] в частині поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя слід задовольнити та визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , як таку, що набута в період шлюбу і здійснити поділ такої квартири між сторонами шляхом визнання за позивачем право власності частку квартири. Стосовно позовної вимоги [PERSON] до [PERSON] про вселення суд зазначає, що відповідно до ч. 1ст. 316\~ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно дост. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з ч. 1ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («KryvitskaandKryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Частинами 1 та 2ст. 355 ЦК Українипередбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно зіст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Суд звертає увагу, що згідно ізст. 9 Житлового кодексу Україниніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до вимог ч.1ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Як було встановлено судом, квартира за адресою: [ADDRESS] , перебуває у власності сторін у справі, у зв`язку з чим позивач має право безперешкодно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю часткою вказаної квартири, так як є співвласником такого майна. Однак, в ході розгляду справи судом встановлено, що позивач не проживає у спірній квартирі та йому чиняться перешкоди відповідачем у користуванні житлом, у нього відсутні ключи від квартири. Спосіб судового захисту порушеного права, обраний позивачем в частині вселення до спірної квартири не суперечить законодавству і може бути застосований судом. Твердження відповідача про непроживання позивача у спірній квартирі та наявність в останнього іншого майна, є необґрунтованими, оскільки на зміст права власності (володіння, користування та розпорядження своїм майном) не впливає місце проживання власника та місцезнаходження майна. Крім того, щодо доводів відповідача про неможливість проживання позивача в спірній квартирі в зв`язку з тим, що останній вживає спиртними напоями та чинить насильство щодо оточуючих, необхідно зазначити, що відповідно до\~ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Однак, виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил співжиття. У п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12 квітня 1985 року надано роз`яснення, що при вирішенні справ про виселення на підставі\~ст.116 ЖК України\~осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Крім того, виходячи з офіційного характеру заходів запобігання і громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім`ї на підставі\~ст.116 ЖК\~без надання іншого жилого приміщення, факт застосування заходів запобігання судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, виконавчими комітетами, іншими уповноваженими органами, а заходів громадського впливу - органами самоорганізації населення (будинкові, вуличні, квартальні комітети, тощо), повинні підтверджуватися письмовими доказами. Неправомірна поведінка правопорушника повинна створювати об`єктивну, а не суб`єктивну неможливість спільного проживання. Тому незначні порушення, а також порушення, що є таким лише на думку окремих осіб у силу їх суб`єктивного сприйняття, продиктованого певним ставленням до правопорушника чи властивостями характеру, не повинні спричиняти виселення. Для виселення за цією підставою необхідно встановити систематичність протиправних дій і безрезультатність застосування до правопорушника заходів попередження і громадського впливу. Отже, законодавством встановлений чіткий порядок для виселення наймачів, членів сім`ї, які проживають разом з власниками житла. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачем не представлено суду доказів, які б свідчили про систематичність порушення позивачем правил співжиття, такі докази в матеріалах справи відсутні. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про вселення позивача до вказаної квартири підлягають задоволенню. Пунктом 1 ч. 2\~ст. 141 ЦПК України\~визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Таким чином, у відповідності до\~ст. 141 КПК України, з\~\~ [PERSON] на користь\~\~ [PERSON] \~\~підлягають стягненню судові витрати з оплати судового збору в розмірі 5711,20 грн.

Outcome: approved