Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-26 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з даним позовом до [PERSON] , у якому просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість за договором позики від 12 квітня 2023 року в сумі 1365,79 доларів США та 5000 грн на відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги обгрунтовує тим, що 12.04.2023р. між позивачкою та [PERSON] , який є її племінником (сином двоюрідної сестри), було укладено договір позики, за яким той узяв у неї в борг 2000 доларів США та зобов`язався їх повернути до 30 червня 2023 року. На підтвердження даного договору позики [PERSON] власноруч написав розписку, оригінал якої знаходиться у позивачки. Однак, відповідач свій обов`язок щодо своєчасного повернення грошових коштів виконав лише частково, віддавши 09.11.2023р. 19500 грн, що у валютному еквіваленті становило 533,24 доларів США, та 30.11.2024р. 4200 грн, що у валютному еквіваленті становило 100,97 доларів США. Тому заборгованість [PERSON] на день звернення до суду складає 1365,79 доларів США, на даний час відповідач уникає спілкування з нею, родинні зв`язки втрачені, що унеможливлює повернення боргу в позасудовому порядку. Крім того, наполягає на компенсації з відповідача моральної шкоди в розмірі 5000 грн, яка полягає в тому, що через його протиправну поведінку і невиконання ним своїх обіцянок вона більше року перебуває у стані стресу, напруги і невизначеності, неможливість розпоряджатися своїми коштами, які не були вчасно повернені, що вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя, неможливість задовольнити як нагальні щоденні потреби, так і потреби у придбанні товарів тривалого вжитку, переживання щодо безповоротної втрати грошей. Позивачу ухвалу про відкриття спрощеного позовного провадження в справі без повідомлення (виклику) сторін від 24 січня 2025 року було надіслано за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (ч.6-8 ст.128 ЦПК України), але той інших заяв по суті справи чи з процесуальних питань не подав, надав оригінал боргової розписки. Відповідачу ухвалу про відкриття спрощеного позовного провадження в справі без повідомлення (виклику) сторін від 24 січня 2025 року разом із копією позовної заяви з копіями доданих до неї документів було надіслано за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (ч.6-8 ст.128 ЦПК України), однак той відзиву на позов чи інших заяв з процесуальних питань не подав. Також в установлений строк від сторін не надходило заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін чи клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Відтак, у силу положень ч.13 ст.7, ч.5 ст.279 ЦПК України розгляд даної справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами й у такому випадку судове засідання не проводиться та згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до такого висновку. 1.Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. У ст.15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: примусове виконання обов`язку в натурі. Згідно зі ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Відповідно до ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав, а згідно зі ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст.524\~ЦК України\~зобов`язання\~має бути\~виражене у\~грошовій одиниці\~України \~гривні (ч.1). Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (ч.2). Приписами ст.533\~ЦК України\~визначено,\~що грошове\~зобов`язання\~має бути\~виконане у\~гривнях (ч.1). Якщо\~у зобов`язанні\~визначено грошовий\~еквівалент в\~іноземній валюті,\~сума,\~що підлягає\~сплаті у\~гривнях,\~визначається за\~офіційним курсом\~відповідної валюти\~на день\~платежу,\~якщо інший\~порядок її\~визначення не\~встановлений договором\~або законом\~чи іншим\~нормативно-правовим\~актом (ч.2). Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч.3). Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. За змістом положень ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі\~ст.1047\~ЦК України\~договір позики\~укладається у\~письмовій формі,\~якщо його\~сума не\~менш як\~у десять\~разів перевищує\~встановлений законом\~розмір неоподатковуваного\~мінімуму доходів\~громадян,\~а у\~випадках,\~коли позикодавцем\~є юридична\~особа,\~ незалежно\~від суми\~(ч.1).На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2). Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. За приписами ст.526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і своєчасно. У ст.545\~ЦК України\~встановлено,\~що,\~прийнявши виконання\~зобов`язання,\~кредитор повинен\~на вимогу\~боржника видати\~йому розписку\~про одержання\~виконання частково\~або в\~повному обсязі\~(ч.1). Якщо\~боржник видав\~кредиторові борговий\~документ,\~кредитор,\~приймаючи виконання\~зобов`язання,\~повинен повернути\~його боржникові.\~У разі\~неможливості повернення\~боргового документа\~кредитор повинен\~вказати про\~це у\~розписці,\~яку він\~видає (ч.2). Наявність\~боргового документа\~у боржника\~підтверджує виконання\~ним свого\~обов`язку\~(ч.3). У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора (ч.4). Отже, приписи ст.545 ЦК України передбачають презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. Тлумачення абз.1 ч.1 ст.1046, абз.1 ч.1 ст.1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абз.1 ч.1 ст.1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абз.1 ч.1 ст.1049 ЦК України)». Вищенаведене узгоджується з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року в справі №373/2054/16-ц, Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17. Таким чином,\~з метою\~забезпечення правильного\~застосування ст.1046,\~1047\~ЦК України\~суд повинен\~встановити наявність\~між позивачем\~і відповідачем\~правовідносин за\~договором позики,\~виходячи з\~дійсного змісту\~та достовірності\~документа,\~на підставі\~якого доказується\~факт укладення\~договору позики\~і його\~умов.Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. ЦК України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. У судовому засіданні встановлено, що згідно письмової розписки від 12 квітня 2023 року [PERSON] , проживаючий у [ADDRESS] , бере в борг у [PERSON] , проживаючої в [ADDRESS] , суму в розмірі 2000 доларів й зобов`язується повернути до 30 червня 2023 року. Відтак, оскільки у виданій [PERSON] розписці від 12.04.2023р. міститься інформація про дату отримання ним від [PERSON] обумовленої конкретної суми грошей та зобов`язання із зазначенням строку їх повернення, то зазначену письмову розписку слід віднести до боргового документа, який засвідчує, як факт укладення договору позики, так і факт передачі грошової суми позивачем відповідачу, що відповідає правовим висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц. Одночасно суд констатує, що в даній письмовій розписці мається посилання на валюту грошового зобов`язання долар, але без зазначення який саме (США, австралійський, канадський, гонконгівський, новозеландський, сінгапурський та ін) і які мають різний гривневий еквівалент. Однак у цій ситуації суд враховує, що розписка була власноручно написана боржником, усталеною в діловому обороті та звичайному вжитку, зокрема й між фізичними особами, з метою нівелювання інфляційних ризиків є практика прив`язки грошового зобов`язання саме до долару США, тому в силу ст.213 ЦК України потрібно застосовувати правило тлумачення\~contra proferentem (лат.\~verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem\~ слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав); особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови;\~у разі неясності умов договору тлумачення умов договору повинно здійснюватися на користь контрагента сторони, яка підготувала проект договору або запропонувала формулювання відповідної умови, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеною в постанові від 05 грудня 2022 року в справі №753/8945/19. Відтак суд погоджується з вимогами позивачки, що в укладеному між сторонами договорі позики (борговому документі) ідеться мова про валюту грошового зобов`язання (як боргу, так і платежу) саме долар США, що відповідачем не спростовано. Водночас [PERSON] зазначені свої фінансові зобов`язання належним чином та своєчасно не виконав, отримані позикові кошти у визначені в розписці строк та в повному обсязі [PERSON] не повернув (як зазначає позивачка - віддав лише частково в сумі еквівалентній 634,21 доларів США), цим самим порушивши умови договору. Знаходження оригіналу даного боргового документа у позивача свідчить про невиконання боржником своїх позикових зобов`язань і дана презумпція відповідачем не спростована, що узгоджується з приписами ст.545 ЦК України. Крім того,\~ [PERSON] \~усупереч положенням\~ст.12,\~81\~ЦПК України\~не було\~надано суду\~жодних доказів\~на підтвердження\~належного виконання\~ним своїх\~договірних зобов`язань та спростування позовних вимог, а відсутність у нього коштів не може бути підставою для звільнення його від погашення заборгованості. Разом з тим, суд частково не погоджується з обрахованою позивачем сумою боргу, вираженій в еквіваленті валюти США, з огляду на таке. Так, позивач у заяві зазначає про сплату їй відповідачем 09.11.2023р. коштів у сумі 19500 грн, що на цю дату за курсом НБУ 36,5686 грн за 1 долар США становило 533,24 доларів США. Однак за наявною з відкритих джерел інформацією офіційний валютний курс НБУ на 09.11.2023р. становив 1 долар США - 36,0407 грн. Тому, з огляду на це співвідношення 09.11.2023р. відповідач повернув позивачу кошти в сумі 541,05 доларів США (19500 : 36,0407), а не 533,24 доларів США з курсу 36,5686, як то стверджує позивач. Розрахунок валютного еквіваленту на іншу дату повернення боргу (30.11.2024р.) позивачем проведено вірно. Таким чином, із [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню кошти за договором позики в сумі 1357,98 доларів США (2000 541,05 100,97). 2.Щодо позовних вимог [PERSON] про відшкодування моральної шкоди. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п.9 ч.2 ст.16 ЦК України). За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно. Заподіяння моральної шкоди та компенсація відповідних немайнових втрат може мати місце як в договірних, так і в деліктних правовідносинах (поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин). Згідно зі\~ст.23\~ЦК України\~особа має\~право на\~відшкодування моральної\~шкоди,\~завданої внаслідок\~порушення її\~прав (ч.1). Моральна\~шкода полягає: 1)\~у фізичному\~болю та\~стражданнях,\~яких фізична\~особа зазнала\~у зв`язку\~з каліцтвом\~або іншим\~ушкодженням здоров`я; 2)\~у душевних\~стражданнях,\~яких фізична\~особа зазнала\~у зв`язку\~з протиправною\~поведінкою щодо\~неї самої,\~членів її\~сім`ї\~чи близьких\~родичів; 3)\~у душевних\~стражданнях,\~яких фізична\~особа зазнала\~у зв`язку\~із знищенням\~чи пошкодженням\~її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч.2). Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч.3). Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (ч.4). Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.5). У ст.1167 ЦК України передбачено загальні підстави відповідальності за спричинену моральну шкоду в позадовоговірних відносинах, зокрема, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до\~п.4\~ч.1\~ст.611\~ЦК України\~у разі\~порушення зобов`язання\~настають правові\~наслідки,\~встановлені договором\~або законом,\~зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди. Виходячи з положень ст.16, 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (п.92 правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 01 вересня 2020 року в справі №216/3521/16-ц). Отже, можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи. По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: 1/ договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; 2/ у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01.03.2021р. у справі №180/1735/16-ц Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: 1/ наявність моральної шкоди; 2/ протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; 3/ наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом моральною шкодою; 4/ вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи. Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.05.2022р. у справі № 487/6970/20. Позивачка вказує, що через порушення відповідачем свого фінансового зобов`язання вона зазнала моральної шкоди; ці неправомірні дії відповідача призвели до її душевних страждань, оскільки більше року вона перебуває у стані стресу, напруги і невизначеності, неможливість розпоряджатися своїми коштами, які не були вчасно повернені, переживання щодо безповоротної втрати грошей, що вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя, змусило звертатись до суду за захистом своїх порушених прав. Тому, з урахуванням зазначених обставин та розподілу тягаря доказування відповідачем не доведено відсутність протиправності та вини в завданні моральної шкоди позивачу. При визначенні справедливої сатисфакції моральної шкоди, з урахуванням засад розумності та справедливості, характеру правопорушення, його тривалості, глибини душевних страждань, суд погоджується з доводами позивачки і приходить до висновку, що на її користь з відповідача підлягає стягненню 5000 грн як грошової компенсації моральної шкоди , що забезпечить справедливий баланс між інтересами сторін. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, враховуючи вищевказані обставини справи, даний позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Зважаючи на наявність у позивачки 2-ої групи інвалідності та її звільнення від сплати судового збору при подачі позовної заяви (п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір»), у відповідності до положень ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню 1211,20 грн судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial