Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-23 00:00:00

Представник позивача-адвокат Шпонарський Є.В. звернувся до суду з позовом в інтересах [PERSON] (позивач) до [PERSON] (відповідач 1), [PERSON] (відповідач 2) про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Заява обгрунтована тим, що 10.10.2015 між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, в якому народжена спільна дитина - [PERSON] , [INFO] . [PERSON] мав ігрову залежність, на фоні якої у подружжя виникали конфлікти. Позивач вирішила розірвати шлюб заради впливу на чоловіка, сприяння його виправленню. Рішенням суду від 12.05.2022 шлюб між подружжям був розірваний. Однак, фактично вони і надалі проживали разом в одному будинку як сім`я: вели спільне господарство, мали спільний бюджет та побут, проводили разом дозвілля, виховували малолітнього сина. 23.09.2022 [PERSON] був мобілізований, а [INFO] загинув. Протягом періоду його військової служби [PERSON] підтримувала його, вони вели особисте листування один з одним, мали спільний бюджет та плани на майбутнє. Позивач зазначає, що факт проживання з чоловіком [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 12.05.2022 по 01.02.2023 беззаперечно підтверджений поданими доказами та показами свідків. Позивачка зверталася до суду з заявою про встановлення факту в порядку окремого провадження, однак ухвалою Ємільчинського районного суду Житомирської області від 11.04.2024 заява залишена без розгляду у зв`язку з наявністю спору про право, оскільки батьки загиблого [PERSON] та [PERSON] заперечували проти факту проживання [PERSON] з їх сином. Встановлення такого факту необхідне для позивачки для отримання одноразової грошової допомоги, яка призначається членам сім`ї загиблого військовослужбовця, в зв`язку з чим [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою. Ухвалою суду від 10.10.2024 позовну заяву прийнято до провадження, відкрито провадження у цивільній справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 31.10.2024 відмовлено у закритті провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України. Підготовче засідання 11.11.2024 відкладено на 21.11.2024. Ухвалою суду від 21.11.2024 до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Міністерство оборони України. Ухвалою суду від 09.12.2024 строк підготовчого провадження продовжено на 30 днів і відкладено підготовче засідання на 23.12.2024. Ухвалою суду від 23.12.2024 відмовлено у закритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України. Ухвалою суду від 23.12.2024 підготовче провадження закрито, справу призначено до розгляду по суті на 16.01.2025, витребувано докази по справі, задоволено клопотання позивача про виклик свідків. Ухвалою суду від 16.01.2024, постановленою судом без виходу до нарадчої кімнати, у судовому засіданні оголошена перерва. Ухвалою суду від 13.02.2025, яка постановлена в судовому засіданні без оформлення окремого документа, оголошено перерву для підготовки до судових дебатів. Відповідач 1 - [PERSON] та її представник заперечили проти позовних вимог, відзиву до суду не подали. У судових засіданнях вказали, що фактично з 12.05.2022 після розлучення [PERSON] з [PERSON] разом не проживали. Для встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу необхідні докази ведення спільного господарства, спільний бюджет та спільні витрати. Однак, позивачем не надано суду доказів на підтвердження вказаних обставин. Представник відповідача 1 зазначив, що кошти [PERSON] перераховував [PERSON] для здійснення витрат на сина, якого він любив; [PERSON] приїжджав з військової служби у відпустки, однак не одружився з [PERSON] ; позивач не надав чеків, які підтверджували б спільні покупки, відкриття банківських рахунків, придбання комп`ютерної техніки для сина. Крім того, як вказує представник відповідача 1, [PERSON] у 2022 році виїжджала за кордон, тому не було спільного проживання з [PERSON] . Свідки вказали, що кожного дня бачили разом це подружжя, однак, фактично [PERSON] влітку 2022 року не було в Україні. Тому, відповідач 1 та представник просять суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Відповідач 2 - [PERSON] відзиву до суду не подав, у судові засіданні не з`являвся. На запит суду, здійсненого в порядку ч.6 ст. 187 ЦПК України, Ємільчинська селищна рада Житомирської області надала відповідь від 04.10.2024 (надійшло до суду 07.10.2024) про те, що [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с.46). За адресою реєстрації відповідача 2 скеровувалась рекомендованою поштовою кореспонденцією копія ухвали про відкриття провадження у справі з копіює позовної заяви та доданих документів, в якій відповідачу роз`яснено право, порядок та строк подання відзиву на позовну заяву, судові повістки про виклик до суду, та як вбачається із наявних у матеріалах справи поштових конвертів, такі повернуті на адресу суду неврученими адресату із зазначенням причини повернення, згідно довідки АТ «Укрпошта» - «адресат відсутній за вказаною адресою». У судовому засіданні відповідач 1 вказала, що її чоловік - [PERSON] вже більше чотирьох років не проживає за адресою реєстрації. Іншої адреси проживання відповідача 2 [PERSON] суду не надала. Позивачу також не відоме місце проживання відповідача 2. Відповідно до вимог п. 4 ч .8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Тому, відповідач 2, в силу п. 4 ч.8 ст.128 ЦПК України, вважається належним чином повідомлений про розгляд справи. За висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 10.05.2023 у справі № 755/17944/18, довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони, зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки. Окрім того, судом на веб-порталі судової влади України публікувались оголошення про виклик у судові засідання [PERSON] . Третя особа - Міністерство оборони України, належним чином повідомлено про дату, час та місце судового розгляду справи, в судові засідання представник МОУ не з`явився, пояснень на позовну заяву не подав. У судовому засіданні 24.02.2025 судом проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення. Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, надавши відповідну правову оцінку зібраним у матеріалах справи доказам, суд приходить до таких висновків. 10 жовтня 2015 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] Степанівською сільською радою Ємільчинського району Житомирської області був зареєстрований шлюб, актовий запис №5. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , яке видане 22.08.2017 Ємільчинським районним відділом РАЦС ГТУЮ у Житомирській області, [INFO] народився [PERSON] , батьками якого вказані [PERSON] та [PERSON] (а.с.14). Рішенням Ємільчинського районного суду Житомирської області від 12.05.2022 у справі №277/239/22 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який був зареєстрований Степанівською сільською радою Ємільчинського району Житомирської області 10.10.2015, актовий запис №5 (а.с.15). Відповідно до довідки військової частини [NUMBER] №1947 від 15.12.2022 [PERSON] з 23.09.2022 мобілізований [INFO] , а з 24.09.2022 зарахований до списків військової частини [NUMBER] (а.с.16). [INFO] [PERSON] загинув внаслідок отримання вибухової травми під час безпосередньої участі у бойових діях. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , яке видане Ємільчинським відділом ДРАЦС у Звягельському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), місце смерті [PERSON] - Чернігівська область, Новгород-Сіверський район, місто Семенівка (а.с.17). Довідкою Степанівського старостинського округу Ємільчинської селищної ради Житомирської області №137 від 07.02.2023 підтверджено, що [PERSON] на день смерті свого співмешканця [PERSON] постійно проживала разом з ним за адресою: [ADDRESS] , та разом вели спільне господарство, а також проводила поховання чоловіка за свій рахунок (а.с.24). Відповідно до довідки Степанівського старостинського округу Ємільчинської селищної ради Житомирської області №139 від 07.02.2023 до складу сім`ї [PERSON] , який загинув [INFO] , та був зареєстрований і проживав за адресою: [ADDRESS] , належали співмешканка [PERSON] та син [PERSON] (а.с.23). Згідно даних паспорта [PERSON] остання прописана за адресою: [ADDRESS] , з 06 листопада 2015 року (а.с.12 зворотній бік). Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбі. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї. Про ознаки проживання однією сім`єю висловив свою думку Конституційний Суд України у своєму рішенні від 03.06.99 №5-рп/99, в якому зазначив, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонту, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зазначено, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які підтверджують наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю, заяви, анкети, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що подружжя вважали себе чоловіком та дружиною. Згідно із роз`ясненнями Верховного Суду України у листі «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01.01.2012, доказами, які свідчать про факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу можуть бути: свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо). Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного із «подружжя», свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з господарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема, щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання. Спільний побут передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести, зокрема, але не виключно, існування між чоловіком і жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. Наведені висновки узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, висловленими у постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 15 липня 2020 року (справа №524/10054/16), від 30 листопада 2022 року (справа №757/23617/15-ц), 7 червня 2023 року (справа№509/3416/18), від 17 серпня 2023 року (справа №348/1829/16), 4 грудня 2023 року (справа №543/563/22) та інших. Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 12 грудня 2019 р. у справі № 466/3769/16, від 27 лютого 2019 р. у справі № 522/25049/16-ц, від 11 грудня 2019 р. у справі № 712/14547/16-ц, від 24 січня 2020 р. у справі № 490/10757/16-ц. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і в чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, з нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання, то слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі стосунки (постанова Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17). Питання щодо встановлення факту спільного проживання однією сім`єю вирішується у кожному конкретному випадку, з урахуванням встановлених обставин справи та поданих сторонами доказів. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування в таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності в сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. У справі «Джонстон проти Ірландії» (справа номер ECH-1986-S-006) було встановлено, що заявники прожили спільно близько 15 років. На цій підставі Європейський суд зробив висновок, що вони складали сім`ю, а тому мають право на захист, незважаючи на те, що їх зв`язок існує поза шлюбом. Конституційне право на особисту свободу дає підстави для висновку про те, що людина має право сама вибирати форму організації свого сімейного життя. Закон не може їй цього диктувати, як і того, з ким людина має проживати однією сім`єю, за винятком лише певних обмежень, які сформульовані у статті 3 СК України. Європейський суд з прав людини, надаючи власне визначення терміну «сімейне життя», вказує на те, що сімейне життя може існувати там, де між особами не існує жодних юридичних зв`язків. Так, у справі «Ельсхольц проти Німеччини» Суд визначив, що «поняття сім`ї (за статтею 8 ЄКПЛ) не обмежується стосунками на основі шлюбу і може охоплювати інші «сімейні» de facto зв`язки, коли сторони проживають разом поза шлюбом». Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 10 жовтня 2015 року. У шлюбі народжена спільна дитина - [PERSON] , 2017 року народження. Рішенням суду від 12.05.2022 шлюб розірвано. Інші шлюби не укладалися. З 23.09.2022 [PERSON] мобілізований у зв`язку з введенням воєнного стану, [INFO] [PERSON] загинув внаслідок отримання вибухової травми під час безпосередньої участі у бойових діях. Суд зазначає, що період, який входить в предмет спору щодо спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу, починається з 12.05.2022, тобто з моменту розлучення подружжя, і закінчується 01.02.2023 - датою смерті [PERSON] . Так, матеріалами справи підтверджено і не заперечується сторонами, що [PERSON] та [PERSON] проживали і були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Факт проживання [PERSON] та [PERSON] в одному будинку, ведення ними спільного господарства та проживання однією сім`єю підтвердили і свідки. Зокрема, допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , сусідка позивача, пояснила, що проживає в [ADDRESS] (через паркан з [PERSON] ). Ствердила, що вони проживали як звичайна сім`я, мали стосунки як чоловік та дружина, спільний побут, спільно виховували дитину. [PERSON] з [PERSON] сіяли, садили, обробляли город разом. Потім [PERSON] мобілізували, він приходив додому у відпустку. Свідок [PERSON] , яка проживає в [ADDRESS] , і є сусідкою позивачки, в судовому засіданні вказала, що ніколи не знала, що [PERSON] і [PERSON] були розлучені. Вона не помітила якісь такі зміни в їх житті: вони завжди були разом, все робили спільно, вели побут, спільне господарство, підтримували один одного. Бачила, як [PERSON] приїжджав у відпустку з військової служби. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка також є сусідкою позивачки ( [ADDRESS] ), зазначила, що для неї [PERSON] та [PERSON] були зразковою сім`єю. [PERSON] гуляв з дитиною [PERSON] , [PERSON] з [PERSON] в саду вечеряли, обідали, їздили на автомобілі за продуктами. Коли [PERSON] мобілізували, [PERSON] часто плакала, скучала, чекала. У відпустку [PERSON] приїжджав додому до [PERSON] . Свідок не знала, що вони офіційно були в той час розлучені. Про розлучення дізналася після смерті [PERSON] . Свідок [PERSON] , яка є сестрою відповідача 1- [PERSON] та тіткою [PERSON] , в судовому засіданні вказала, що з початку війни з лютого 2022 року зі своєю сім`єю вона приїхала з Києва, де вона постійно проживає, в с. Степанівка, де у неї є житло. Там свідок була до вересня 2022 року. Свідок зазначила, що її племінник [PERSON] та [PERSON] завжди проживали разом. В [PERSON] була ігрова залежність, він програвав великі кошти, мав банківські борги. На цьому фоні в сім`ї виникали конфлікти, і [PERSON] часто просила [PERSON] виправитися, в іншому випадку вона з ним розлучиться. Він дуже боявся розлучення. Про розлучення, яке ініціювала [PERSON] з «виховною» метою, з метою впливу на [PERSON] , [PERSON] дізналася лише у липні 2022 року. Однак, протягом всього часу [PERSON] та [PERSON] були разом, проживали у своєму будинку, виховували сина, їздили за продуктами. Свідок також зазначила, що вони близько дружили з цією сім`єю та часто бували у них в гостях. Бабуся - [PERSON] також доглядала внука, коли [PERSON] була на роботі, в неї з [PERSON] були чудові відносини. У відпустку [PERSON] приходив додому до [PERSON] і сина. Свідок також вказала, що знає, що [PERSON] їздила за кордон на заробітки, не пам`ятає точно коли. Свідок [PERSON] , який разом перебував з [PERSON] на військовій службі, був його побратимом, у судовому засіданні вказав, що [PERSON] постійно дзвонив своїй дружині і сину, казав, як він їх любить. [PERSON] і [PERSON] обговорювали у телефонних розмовах сімейні питання: купівля меблів, купівля речей для дитини. [PERSON] перераховував кошти [PERSON] . При цьому він не називав це «аліментами», а [PERSON] - «колишня дружина». Вона, в свою чергу, присилала йому речі і домашню їжу. Свідок зазначив, що [PERSON] в телефонних розмовах звертався до [PERSON] ніжними словами, називав «котик», ділився зі свідком своїми планами одружитися знову з [PERSON] , планував своє подальше життя з сім`єю. Факт проживання та ведення спільного господарства підтверджено також і довідкою Степанівського старостинського округу Ємільчинської селищної ради Житомирської області №137 від 07.02.2023 (а.с.24). В підтвердження факту спільного проживання із [PERSON] , позивачкою надано суду спільні фото в період їх життя, на яких вони зображені разом, в різних локаціях, як сім`я: спільна прогулянка з сином, ігрова площадка, домашні фото, спільне святкування дня народження сина (а.с. 216-218). Крім того, в матеріалах справи наявні виписки по банківській картці [PERSON] за період з жовтня 2022 року по січень 2023 року, які підтверджують, що [PERSON] перебуваючи на військовій службі забезпечував фінансово свою сім`ю, перераховуючи кошти на картку позивача (а.с. 31- 31 зворотній бік). Зі змісту особистого листування, яке надано суду позивачем, є очевидним те, що: між парою теплі, люблячі особисті відносини; турбота один про одного; спільне виховання та піклування про сина; обговорення покупок для сина та особисто для позивачки як подарунки від [PERSON] ; обговорення побутових сімейних питань (ремонт даху, паркану); плани на майбутнє (надягнути знову обручки, поповнення сім`ї); плани позивачки приїхати до [PERSON] у місце дислокації військової частини. Останнє повідомлення від [PERSON] , надіслане [PERSON] , датовано [INFO] , в день його поранення (а.с.25-29). Крім того, в судовому засіданні позивачка зазначила, що коли їй повідомили про поранення [PERSON] , вона відразу поїхала до нього [INFO] . Його родина відмовилася їхати. Вона встигла побачити його живим, однак в ніч з 31 січня на [INFO] він помер. [PERSON] проводила поховання чоловіка за свій рахунок, що підтверджено довідкою Степанівського старостинського округу Ємільчинської селищної ради Житомирської області №137 від 07.02.2023 (а.с.24). Наведене свідчить, що позивачкою надано достатньо доказів спільного проживання її та [PERSON] однією сім`єю з червня 2022 року (точну дату встановити неможливо) до моменту його смерті [INFO] , які мали певні взаємні права та обов`язки як дружини та чоловіка. У суду немає підстав ставити під сумнів істинність фактів, повідомлених [PERSON] та підтверджених документами і показаннями свідків. Щодо спільного проживання з 12.05.2022 по червень 2022 року, то суд вказує, що позивачка в судовому засіданні зазначила, що з моменту розірвання шлюбу (12.05.2022) вони з [PERSON] не проживали спільно десь приблизно два тижні, він проживав в цей час у своєї мами, потім вони помирилися і знову жили як подружжя. Тому даний період не може вважатися періодом спільного проживання однією сім`єю. Таким чином, суд вважає, що сукупність досліджених у судовому засіданні доказів підтверджує той факт, що з червня 2022 року [PERSON] проживала однією сім`єю з [PERSON] , який загинув [INFO] , та відносини між ними після розірвання шлюбу продовжили носити характер сімейних, вони вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, спільним бюджетом. Це в свою чергу, в сукупності з доведеним фактом спільного відпочинку, святкування, пересилання коштів на рахунок позивачки, фактом взаємних прав та обов`язків сімейної пари, свідчить про те, що між ними продовжували існувати та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю. Крім того, у суду відсутні підстави ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками, їх показання об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим вищезазначеним у справі доказам. Посилання представника відповідача 1 на те, що не всі свідки знали і навіть не помітили, що [PERSON] була відсутня вдома, оскільки виїжджала за кордон, суд оцінює критично. Так, матеріалами справи підтверджено, що відповідно до інформації Державної прикордонної служби України від 26.12.2024, витребуваної судом, [PERSON] в період з 12.05.2022 по 01.02.2023 перетинала державний кордон України: 19.06.2022 (виїзд), 06.08.2022 (в`їзд), 12.11.2022 (виїзд), 27.11.2022 (в`їзд) (а.с.169). Суд зазначає, що свідки не вказували точних дат, коли вони бачили спільне проживання [PERSON] та [PERSON] , як сусідів, вони вказували пори року (літо, осінь), частини пір року (початок літа, початок осені, середина зими). Крім того, свідки свідчили про період 2022 року, який вони у 2025 році не можуть пам`ятати з точністю до дат та часу. При цьому, суд зауважує, що виїзд позивачки за кордон (на сезонні роботи, так звані «заробітки») не спростовує той факт, що між [PERSON] та [PERSON] існували усталені відносини, які характерні подружжю. В даний період часу [PERSON] разом з сином [PERSON] проживали у своєму будинку. Крім того, суд наголошує на тому, що 24 лютого 2022 року в Україні почалося повномасштабне вторгнення росії, введений воєнний стан, розпочата мобілізація. Період часу, який входить в предмет спору, припав саме на 2022-2023 роки. Віи?на росії проти України радикально змінила умови життя та розвитку українських сімеи?, які стикаються з новою реальністю, що вносить непередбачувані зміни в їхнє повсякденне життя, пов`язані переважно з погіршенням умов проживання та розривом з близькими. Правова оцінка формальних аспектів проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, таких як спільне проживання, ведення спільного господарства, спільні витрати та бюджет, в умовах воєнного стану, не може бути тотожною правовій оцінці таких фактів у мирний час. Роз`єднаність сімеи? через віи?ну - це процес або стан, коли члени сім`ї, зазвичаи? близькі родичі, відокремлені один від одного унаслідок віи?ськових конфліктів. Це може включати різні ситуації, зокрема, і через призов до віи?ська. Суд зазначає, що в даних правовідносинах правовій оцінці підлягали, в тому числі, факти особистого листування, перерахування коштів, пересилання посилок з речами та їжею військовослужбовцю, короткострокові зустрічі у відпустках військовослужбовця. Саме такі обставини в умовах територіальної роз`єднаності [PERSON] та [PERSON] з 23.09.2022 у зв`язку з виконанням [PERSON] свого військового обов`язку, підтверджують спільний бюджет, спільні мінімальні витрати в умовах війни, придбання речей в інтересах сім`ї, ведення спільного господарства, проведення відпустки [PERSON] вдома разом з Альоною та сином, що свідчить про наявність між чоловіком та жінкою взаємних прав та обов`язків, які склалися та мали місце протягом вказаного хронологічного періоду часу під час воєнного стану в країні, і які притаманні усталеним відносинам подружжя. Крім того, судом надано оцінку і системі духовних і моральних відносин, що лежить в основі родинних зв`язків, на підставі чого суд дійшов висновку, що сімейні відносини між [PERSON] та [PERSON] у спірний період будувалися на емоційній близькості, почуттях любові, довіри, взаємної відповідальності, дитиноцентризмі. Судом враховується і та обставина, що [PERSON] та [PERSON] з 2015 року жили в офіційному шлюбі, для них розірвання шлюбу у травні 2022 року в подальшому стало формальним, оскільки навіть після розлучення вони продовжили спільне сімейне життя. Тобто їх відносини носили довготривалий характер. Здійснивши повний та всебічний розгляд справи, проаналізувавши доводи сторін, дослідивши та оцінивши всі докази у справі, у тому числі й показання свідків, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов висновку про те, що [PERSON] належними та допустимим доказами довела та підтвердила, що між нею та [PERSON] після розлучення продовжилися усталені відносини, притаманні чоловікові та жінці, що ними велося спільне господарство, планувався сімейний бюджет, здійснювалося піклування про спільну дитину, тощо. Суд критично оцінює посилання представника відповідача 1 на те, що позивачем не надано доказів щодо купівлі, наприклад, комп`ютерної техніки, житла для сина, спільного відкриття парою депозитного рахунку для їх дитини, чеків щодо спільних витрат щодо придбання меблів. Суд наголошує, що спірні правовідносини склалися не в умовах мирного часу, коли сімейні пари планують і проводять своє життя, здійснюючи спільні покупки техніки, меблів, житла, дбають про фінансове благополуччя їх малолітньої дитини в майбутньому. В умовах воєнного стану сім`ї здебільшого витрачають кошти на товари та послуги, які є необхідними для базового існування: продукти харчування та комунальні послуги. Крім того, матеріальний стан та купівельна спроможність громадян не можуть бути критерієм оцінки наявності чи відсутності усталених сімейних відносин, предметом доказування при встановленні факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Щодо доводів представника відповідача 1 про те, що оцінка доводам позивача про спільне проживання з [PERSON] була надана вже Верховним Судом при прийнятті постанови від 06.03.2024 у справі №277/442/23, суд зазначає наступне. У вказаній постанові Верховним Судом зазначено про належну правову оцінку судом апеляційної інстанції спірних правовідносин, відсутність достатніх та достовірних доказів проживання [PERSON] однією сім`єю з [PERSON] в період з 2013 року по 10 жовтня 2015 року, тобто до їх одруження. Верховний Суд вказав на відсутність правових підстав для встановлення факту спільного проживання [PERSON] однією сім`єю з [PERSON] без реєстрації шлюбу у період з 05.06.2022 до 01.02.2023, оскільки встановлення такого факту не є підставою для виникнення права на спадкування, що було підставою позовних вимог [PERSON] у цій справі. Крім того, суд у даній справі №277/1342/24 при прийнятті ухвали від 31.10.2024 про відмову у закритті провадження у справі за клопотанням представника відповідача 1 вже надавав оцінку предметів та підстав позовів у цих справах (№277/1342/24 та №277/442/23). Суд зазначає, Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Як роз`яснено в п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Відповідач 1 заперечуючи факт проживання однією сім`єю [PERSON] з [PERSON] не надав суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відтак, суд на основі досліджених доказів дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту проживання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з червня 2022 року по день смерті [PERSON] - [INFO] однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. З метою реалізації своїх прав щодо отримання [PERSON] одноразової грошової допомоги сім`ям загиблих військовослужбовців, позивачка має необхідність встановити факт проживання чоловіка і жінки однією сім`єю однією сім`єю з [PERSON] . Встановлення цього факту не суперечить чинному законодавству й тягне для позивача юридичні наслідки, які мають для неї значення. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено частково, з відповідачів на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір в розмірі 605 грн 60 коп (по 302,80 грн з кожного). Відповідачі не надали суду доказів на підтвердження звільнення від сплати судового збору відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір».

Outcome: partial