Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до відповідача, зазначивши, що у листопаді 2024 року їй стало відомо, що на домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , накладена заборона на відчуження нерухомого майна. Зазначене домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , було успадковано заявником від батька [PERSON] . Дізнавшись про накладену заборону на відчуження нерухомого майна заявник звернулася до Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори. Державний нотаріус Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєва Н.С. повідомила заявника, що її батько, [PERSON] , 28.12.1998 року, звернувся до Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області із заявою про накладання заборони на відчуження вказаного нерухомого майна, строком на 10 діб у зв`язку з викраденням документів на зазначене домоволодіння. У той же день, а саме 28.12.1998 року Державним нотаріусом Блажновою Н.Ф. була накладена заборона на відчуження вказаного нерухомого майна строком на 10 діб. [INFO] [PERSON] помер, заявник є єдиним спадкоємцем після смерті батька. У подальшому нею було перереєстроване вказане домоволодіння, жодних питань щодо заборони на відчуження домоволодіння при реєстрації не виникло. Звернувшись з\~письмовою заявою\~від 10.12.2024\~року до\~відповідача з\~проханням зняти\~накладену заборону\~на відчуження\~нерухомого майна,\~заявник отримала\~постанову про\~відмову у\~вчиненні нотаріальної\~дії №\~3781/02-31\~від 12.12.2024\~року.\~Постанова про\~відмову у\~вчиненні нотаріальної\~дії №\~3781/02-31\~від 12.12.2024\~року вмотивована\~тим,\~що нотаріус,\~який накладав\~заборону,\~знімає заборону\~відчуження майна\~при одержанні\~повідомлення:\~за рішенням\~суду,\~в інших\~випадках передбачених\~законом. Вчиняти нотаріальну дію, а саме зняти заборону в Єдиному реєстрі заборони реєстратором Державним нотаріальним архівом Дніпропетровській області за реєстраційним номером обтяження - 4881073, дата реєстрації 26.04.2007 року накладену 28.12.1998 року на домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] на ім`я громадянина [PERSON] , на підставі заяви громадянина [PERSON] у зв`язку з його зверненням до суду неможливо, оскільки вчинення такої дії суперечить законодавству України та відповідно до п.1 ч.1 ст. 49 ЗУ «Про нотаріат» і є підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії. Позивач зазначає, що станом на цей час тепер вже її майнове право порушується. У зв`язку з чим просила суд зняти накладену заборону на відчуження нерухомого майна, яке знаходиться за адресою, [ADDRESS] , зареєстровану в Єдиному реєстрі заборони реєстратором Державним нотаріальним архівом Дніпропетровській області за реєстраційним номером обтяження - 4881073, дата реєстрації 26.04.2007 року. У судове засідання позивач не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала. Представник відповідача до судового засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за її відсутності, просив винести рішення на розсуд суду. Дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, позивач є власником домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину від 13.06.2007 року, виданого Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою. Зазначене домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , було успадковане заявником від померлого у 2006 році батька [PERSON] , який 28 грудня 1998 року звернувся до Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про накладання заборони на відчуження вказаного нерухомого майна, строком на 10 діб у зв`язку з викраденням документів на зазначене домоволодіння. 28.12.1998 року Державним нотаріусом Блажновою Н.Ф. була накладена заборона на відчуження вказаного нерухомого майна. Постановою від 12.12.2024 року відповідач відмовив позивачу у знятті обтяження. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Суд, оцінюючи, належність, допустимість й достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, які містяться в матеріалах справи, приходить до наступних висновків. Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до положень статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд застосовує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та відповідну практику Європейського суду з прав людини, як джерело право. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст.ст 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ч. 321 ЦК України право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Частиною четвертою статті 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 (провадження № 14-479цс19) виклала висновок про те, що … [вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції]. В пункті 1 та п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 03.06.2016 № 5, роз`яснено, що у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Тобто, наявність арешту на майно за відсутності правових підстав для цього порушує право власності позивача, внаслідок чого вона позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном та власний розсуд. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку позовна заява підлягає задоволенню. У відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по справі у вигляді судового збору.

Outcome: approved