Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-25 00:00:00

29 серпня 2024 року до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області надійшла вищевказана позовна заява, згідно з якою позивач просить суд стягнути із [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , суму коштів за договором позики в розмір 560 000,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що на початку червня 2024 року між сторонами було укладено договір позики у формі боргової розписки. Згідно даного договору, [PERSON] передала, а [PERSON] отримав грошові кошти в сумі 560 000,00 грн. 31 червня 2024 року відповідач повинен був виконати вказане зобов`язання шляхом повернення коштів, проте до теперішнього часу вказане зобов`язання відповідачем не виконане.\~ Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 серпня 2024 року вказану справу передано на розгляд судді Бебешко М.М. 03 жовтня 2024 року судом отримано відомості щодо реєстрації місця проживання відповідача [PERSON] [INFO] , за адресою: [ADDRESS] Ухвалою суду від 04 жовтня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено судовий розгляд у справі на 05 листопада 2024 року. За клопотанням представника відповідача адвоката Федоренка В.С. від 04 листопада 2024 року про відкладення підготовчого засідання у справі, останнє судом відкладено 05 листопада 2024 року на 03 грудня 2024 року. 11 листопада 2024 року на адресу суду від представника відповідача адвоката Федоренка В.С. надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким останній просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог Відзив обґрунтовано тим, що сторони проживали без реєстрації шлюбу протягом 1,5 роки, винаймавши квартиру у місті Славута Шепетівського району Хмельницької області. Інколи між сторонами виникали суперечки, які закінчувалися викликом співробітників поліції та притягненням [PERSON] до адміністративної відповідальності. Після чергової сварки, під приводом виклику працівників поліції, [PERSON] наполягла на написанні [PERSON] розписки про нібито позику грошових коштів, як гарантію примирення, запобігання сварок та в якості відшкодування моральної шкоди. Однак, насправді, грошові кошти позивач відповідачу не надавала, на що вказує сама розписка. У тексті розписки не зазначено повних ідентифікуючих даних кредитора та боржника, відсутні адреси їх проживання, РНОКПП, прізвище позивача вказано невірно як [PERSON] , сума визначена як 560000 т.грн, тобто це 560 000 000 грн; відсутня дата складення розписки та дата передачі грошей. Все це вказує на фіктивність розписки і відсутність реальної позики передачу та отримання грошей. Ціна позову зазначена як 560 000 грн; вказано, що [PERSON] отримав грошві кошти в сумі 560 000 тисяч гривень, у прохальній частині позовної заяви зазначено про стягнення 560 000 тисяч гривень. Позивач, 1999 року народження, є внутрішньо переміщеною особою, і в неї не могло бути грошових коштів в такому обсязі. Факт набуття чи походження таких грошових коштів позивачем не обґрунтовано. 02 грудня 2024 року на адресу суду надійшла заява від представника позивача про розгляд справи у підготовчому засідання без його участі та відсутність заперечень проти призначення справи до судового розгляду. 03 грудня 2024 року на адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання про відсутність заперечень проти закриття підготовчого засідання та призначення справи до судового розгляду та клопотання про визнання явки позивача в судове засідання обов`язковою. Ухвалою суду від 03 грудня 2024 року закрито підготовче засідання у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 29 січня 2025 року. Вказаною ухвалою визнано обов`язковою особисту участь сторін у справі. За клопотанням представника позивача від 29 січня 2025 року, судовий розгляд у справі, призначений на 29 січня 2025 року, судом відкладено та повторно призначено на 26 лютого 2025 року. В судовому засіданні 26 лютого 2025 року позивач та її представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі та просили суд їх задоволити з підстав, викладених у позовній заяві. Позивач додатково пояснила суду, що на початку червня 2024 року, точної дати вона не пам`ятає, вона зустрілася у місті Славута поблизу будівлі міської ради із відповідачем та запросила останнього до себе в автомобіль. В її автомобілі відповідач написав розписку про отримання від неї у борг грошових коштів в сумі 560 000,00 грн. Вказані грошові кошти вона передавала у борг відповідачу окремими траншами, яких було близько двадцяти на протязі з вересня 2023 року до початку червня 2024 року. Із відповідачем вони були у фактичних шлюбних відносинах на протязі втканого періоду часу та проживали разом у зйомній квартирі в місті Славута. Вона на протязі двох років працювала менеджером з продажів у товаристві з обмеженою відповідальністю «Роза». У неї був блокнот, у який вона записувала всі суми, які вона передавала у борг відповідачу, так як вони не вели з останнім спільного бюджету. Про існування блокноту відповідачу було відомо. Вона не звернула увагу на зміст розписки в частині можливих помилок і останній не заперечував загальної суми отриманих у позику від неї грошових коштів. Позивачка також пояснила, що якщо відповідач буде мати хоч краплю совісті, він поверне отримані у борг грошові кошти. В судовому засіданні 26 лютого 2025 року відповідач та його представник заперечили проти позовних вимог та просили суд відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Відповідач додатково пояснив суду, що він спільно з позивачкою проживав у зйомній квартирі в місті Славута та перебував з нею у фактичних шлюбних відносинах з весни 2023 року по осінь 2024 року. Він жодного разу не брав у борг від позивачки жодних грошових коштів. Одного разу, точної дати він не пам`ятає, він, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння мав скандал із позивачкою, через шо остання хотіла викликати працівників поліції. Він попросив позивачку не викликати працівників поліції, на що остання запропонувала йому написати розписку про отримання від неї у борг грошових коштів, що він і зробив. Причиною написання вказаної розписки був страх перед викликом працівників поліції та те, що він був в стані алкогольного сп`яніння. У них з позивачкою були часті конфлікти, за результатами яких позивачка викликала працівників поліції і його притягували до адміністративної відповідальності. Постанови судів про накладення на нього адміністративних стягнень він не оскаржував. З заявою до правоохоронних органів про вчинення відносно нього тиску щодо написання ним боргової розписки він не звертався. Також він не звертався до суду із позовом про визнання недійсним договору позики у формі боргової розписки. Він вважає, що розписку про отримання в борг грошових коштів написав під тиском позивачки, так як грошові кошти у борг у позивачки він не брав. Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне: Відповідач є фізичною особою підприємцем.. Згідно оригіналу розписки, [PERSON] , 14.01.90 позичив у [PERSON] суму 560000 т грн та зобов`язується повернути суму в повному обсязі до 31.06.24. Вказана розписка містить прізвище та ініціали [PERSON] та підпис. Представником відповідача до матеріалів справи долучено в копіях постанови Славутського міськрайонного суду Хмельницької області про накладення на [PERSON] адміністративного стягнення від 04 липня 2024 року за ч.1 ст. 173-2 КУпАП та від 30 серпня 2024 року за ч.2 ст. 173-2 КУпАП. Згідно даних постанов [PERSON] 27 травня 2024 року та 05 серпня 2024 року в міти Славута Шепетівського району Хмельницької області вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно своєї співмешканки [PERSON] . При вирішенні справи суд виходить з наступного: Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)). Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року всправі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)). У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18)). Тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). З урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21)). За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей (див., зокрема постанову Верховного Суду України від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16). Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 квітня 2018 року в справі № 667/933/14-ц (провадження № 61-472св18)). Тлумачення абзацу 1 частини першої статті 1046, абзацу 1 частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац 1 частини першої статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац 1 частини першої статті 1049 ЦК України) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року в справі № 753/2362/17 (провадження № 61-36266св18)). Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя статті 1049 ЦК України). У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року в справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18)). У постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 зазначено, що «залишаючи без змін рішення апеляційного суду про відмову в задоволенні позову [PERSON] про стягнення боргу, суд касаційної інстанції погодився з висновками апеляційного суду, який застосував до спірних правовідносин статті 1046, 1047 ЦК України й виходив із того, що: з договору позики не вбачається, що [PERSON] взяв кошти та зобов`язався повернути їх до 05 грудня 2008 року, оскільки в договорі вказано, що [PERSON] «бере» у [PERSON] кошти в розмірі 300 тис. дол.; договір позики не відповідає вимогам, установленим для правочинів, які укладаються в письмовій формі, а саме: договір позики в цій справі підписаний лише однією стороною - [PERSON] - і не підписаний позикодавцем (позивачем); на другій сторінці договору біля запису щодо зобов`язання повернути кошти до 5 грудня 2008 року відсутній підпис [PERSON]; договір не містить назви та коду валюти. Судом першої інстанції встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] виникли правовідносини на підставі договору позики. Від імені [PERSON] написано документ, який названо договором позики та згідно з яким останній брав у [PERSON] 300 тис. дол. і зобов`язався в разі несвоєчасного погашення позики виплатити борг шляхом продажу свого майна тощо. Позичальник свої зобов`язання не виконав, борг не повернув, про що свідчив наявний у позивача оригінал зазначеного договору позики. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Суд касаційної інстанції у справі, яка переглядається, передчасно погодився з висновками апеляційного суду, який: не врахував, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику; не визначився, який саме документ складений відповідачем - договір позики чи розписка про отримання від позикодавця грошових коштів, та не встановив справжньої правової природи зазначеного документа, незалежно від його найменування». У постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16 зроблено висновок, що «договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року в справі № 369/11450/19 (провадження № 61-10412св21) вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Підстав відступити від таких висновків Верховний Суд не встановив». Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання частина перша статті 625 ЦК України). У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року в справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18)). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаютьсясторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша,третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). У частинах четвертій, п`ятій статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Зі змісту розписки, наданої позивачкою, вбачається, що між сторонами існували договірні відносини з приводу позики грошових коштів в сумі 560 000,00 грн, які відповідач зобов`язався повернути позивачці в строк до 31.06.2024 року. Отже, суд приходить до висновку, що між сторонами виникли правовідносини з приводу боргу, який за домовленістю сторін був замінений позиковим зобов`язанням, тому ці правовідносини повинні регулюватися статтею 1053 ЦК України. На підставі вказаного боргового документа між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику в сумі 560 000,00 грн. не повернуті, тому суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] суми позики у розмірі 560 000,00 грн. З приводу заперечень відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, суд виходить з наступного: Відсутність повних ідентифікуючих даних сторін договору позики та наявність помилки у написанні прізвища позикодавця суд розцінює як необізнаність сторін із умовами укладення договору позики та допущену [PERSON] помилку в написанні прізвища позикодавця « [PERSON] » замість « [PERSON] ». В судовому засіданні позивач та її представник повідомили суду про те, що [PERSON] передала [PERSON] у борг саме 560 000,00 (п`ятсот шістдесят тисяч гривень). Доказів передачі у борг грошових коштів в сумі 560 000 000 (п`ятсот шістдесят мільйонів гривень) матеріали справи не містять. Доказів приховування інших правовідносин під виглядом заборгованості за договором позики, стороною відповідача до суду не надано. Суд критично оцінює пояснення відповідача, надані ним в судовому засіданні, про те, що причиною написання розписки про отримання у борг грошових коштів став страх перед викликом працівників поліції, перебування у стані алкогольного сп`яніння, та вчинення щодо нього з цього приводу, тиску зі сторони позивачки. Суд констатує, що відповідач не звертався до правоохоронних органів щодо вчинення на нього зі сторони позивачки тиску та примушування до виконання цивільно-правових обов`язків, зокрема з метою написання ним розписки про отримання грошових коштів у борг. Також, суд зазначає про те, що відповідач не звертався до суду із позовною заявою про визнання недійсним укладеного договору позики, у тому числі шляхом пред`явлення зустрічного позову у даній цивільній справі. З приводу написання розписки про отримання грошових коштів не в день їх передачі грошових коштів, а в більш ранні періоди, суд зазначає, що договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Отже, договір позики є укладений з моменту передання грошей і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак, у будь-якому разі, складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2024 року у справі № 279/3812/21провадження № 61-14589св23. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд, згідно з вимогами, передбаченими частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судовий збір, згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За таких обставин суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 5 600,00 грн. грн.

Outcome: approved