Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-19 00:00:00

В провадження Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла заява [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] , заінтересовані особи Нікопольський відділ головного Управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області та Виконавчий комітет Першотравневської сільської ради Нікопольського району, про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України. В обгрунтування заявлених вимог представник заявника посилається на те, що [PERSON] народилась [INFO] у с.Кам`янське Нікопольського району Дніпропетровської області Української РСР, що підтверджується свідоцтвом про народження, серії [NUMBER] . 12 грудня 1981 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який був зареєстрований Новоіваніською сільською радою Нікопольського району Дніпропетровської області, про що зроблено відповідний запис № 34 та видано свідоцтво про укладення шлюбу, серії [NUMBER] . У зв`язку з чим, прізвище заявника було змінено з « [PERSON] » на « [PERSON] ». [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народилася донька [PERSON] , місцем народження є: с.Новоіванівка Нікопольський району Дніпропетровська області. [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] , місцем народження є: с.Новоіванівка Нікопольського району Дніпропетровської області. 20 червня 1987 року заявниця закінчила повний курс Нікопольської районної вечірньої середньої школи Дніпропетровської області, що підтверджується атестатом про середню освіту № [NUMBER] . 09 січня 2018 року виконавчим комітетом Першотравневської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області було видано довідку № 44 про те, що [PERSON] , 1962 року народження, проживає з 1983 року без реєстрації за адресою: [ADDRESS] . При цьому, паспорт громадянина СРСР [PERSON] було втрачено, а паспорт громадянина України вона не одержувала і не зверталась за його одержанням. 22 серпня 2023 року [PERSON] , [INFO] , звернулась до Нікопольського відділу Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровської області для оформлення та видачі паспорта громадянина України. 24 серпня 2023 року вона отримала відповідь № Г-31/6/1234-23/1234/16499-23 про відмову у оформлені та видачі паспорта, оскільки для його отримання необхідно судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року. Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, [PERSON] , в інтересах [PERSON] , змушений звернутись до суду та просить встановити факт, що має юридичне значення, а саме:\~встановити факт, що [PERSON] , [INFO] , уродженка с. Кам`янске Нікопольського району Дніпропетровської області, постійно проживала на території України станом на 24.08.1991 року. Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2023 року по даній справі було відкрито провадження (а.с.22-23). 26 грудня 2023 року на адресу суду від представника заінтересованої особи надійшли пояснення по справі, згідно яких просила суд в задоволенні заяви відмовити, оскільки стороною заявника не доведено та не надано письмових доказів, які б свідчили та підтверджували б факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року. При цьому, представник заінтересованої особи Оранська Д.С. вказує, що стороною заявника до заяви були додані довідки та акти, видані Першотравневською сільською радою Нікопольського району, які, не можуть бути належним доказом, так як довідки та акти є вторинними документами, які видаються на підставі відповідних документів (а.с.31-32). В судовому засіданні заявниця викладені в заяві обставини підтримала та додатково суду пояснила, що з часу свого народження територію України вона не покидала та постійно жила в селі. Приблизно, в 90-х роках, коли мала паспорт, деякий час працювала, а коли, з невідомою причини, втратила паспорт, працювати перестала. Жила з чоловіком, який працював, а також тримали худобу. З того часу, коли паспорт втратила, бажання на наміру його отримувати вона не виявляла, оскільки нікуди не їздила, а у разі, якщо їй потрібна була довідка від сільської ради, вона її отримувала та представники сільської ради паспорт від неї не вимагали, бо всі її знають. Окрім цього, зазначила, що її односельці знали, що вона не має паспорту. Представник заявника [PERSON] в судовому засіданні викладені в заяві обставини підтримав та на задоволенні заяви наполягав. Окрім цього, доповнив, що його довірителька не була обізнана про вимоги чинного законодавства, а тому, при зверненні до сільської ради, у неї паспорт не вимагали, оскільки усім було відомо, що вона його не має, при цьому, усі знали, що вона проживає в селі. Представник заінтересованої особи Оранська Д.С., яка була присутня в судовому засіданні раніше, проти задоволення заяви заперечувала, посилаючись на пояснення, подані від 26 грудня 2023 року, додатково зазначивши, що стороною заявника та її представником подані довідки та акти, які є вторинними документами та не можуть вважатися тими доказами, на підставі яких можна задовольнити вимоги заявниці в повному обсязі. Представник заінтересованої особи Воронін Є.І. в судовому засіданні, після огляду та ознайомлення з матеріалами справи, поданими представником заявника, які були отримані на адвокатський запит, пред`явлені вимоги визнав та проти задоволення заяви не заперечував. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України», національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Згідно\~ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1\~ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За приписами\~ст.89 ЦПК України,\~\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.\~\~Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.1 п.1\~ ст.3 Закону України «Про громадянство України», громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року (ч.2\~ст.3 Закону України «Про громадянство України). За\~ст.1 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Не є порушенням вимоги про безперервне проживання виїзд особи за кордон у службове відрядження, на навчання, у відпустку, на лікування за рекомендацією відповідного медичного закладу або зміна особою місця проживання на території України. Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Відповідно до п.7 Порядку, провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року (ЗУ «Про громадянство України). У пункті 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого\~Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Частиною 1\~ст.8 Закону України «Про громадянство України»\~передбачено, що особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до\~Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Відповідно до п.3 ч.2\~ст.9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України. Стаття 1 цього ж Закону\~дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів; Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено. Згідно ч.2\~ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно п.1\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995 року,\~передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Як встановлено судом, [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] , звертаючись з даною заявою до суду, зазначає, що протягом всього свого життя, зокрема, станом на 24 серпня 1991 року, його довірителька проживає на території України, що було підтверджено долученими до заяви документами та доказами, які мають істотне значення для розгляду справи. Зокрема, заявницею, як на підставу звернення до суду для встановлення факту, були долучені документи (акт про встановлення факту проживання від 03.10.2023 року громадянки [PERSON] , [INFO] , яка фактично проживає за адресою: [ADDRESS] з 1983 року та в будинку знаходяться речі особистого користування [PERSON] ; довідка від 02.10.2023 року, видана виконкомом Першотравневської сільської ради, в якій зазначено, що [PERSON] , [INFO] , дійсно, проживає за адресою: [ADDRESS] ; а також довідка про склад сім`ї № 169 від 02.10.2023 року). Окрім цього, представником заявника, як на підставу звернення до суду з даною заявою, було долучено архівну довідку № 249-№250 від 13 листопада 2024 року, з якої вбачається, що заявниця в період з 1983-1989 року працювала в колгоспі «Дружба» Новоіванівської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області та отримувала заробітну плату (а.с.77), а також лист відповідь на адвокатський запит № 191 від 13 листопада 2024 року, наданий Першотравневським опорним ліцеєм Першотравневської сільської ради, з якого вбачається, що [PERSON] в період з 01 вересня 1989 року по 20 червня 2000 року навчалась в Новоіванівській середній загальноосвітній школі (а.с.80-81). За клопотанням сторони заявника в судовому засіданні був допитаний свідок [PERSON] , який пояснив, що доводиться заявниці братом і засвідчив, що його сестра за час проживання практично весь час була вдома та займалася вихованням дітей, а її чоловік працював та забезпечував родину. З часу народження по даний час його сестра нікуди не їздила. Окрім цього, доповнив, що різниця у віці між ним та заявницею становить 6 років. Коли він народився, вони всі проживали в с.Новоіванівка, і він, і його сестра навчались в Новоіванівській середній загальноосвітній школі. Через деякий час його сестра одружилась, однак, її чоловік помер та на даний час вона живе за рахунок свого сина та доньки. Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також той факт, що долучені докази у суду сумніву не викликають, справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склались між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, суд вважає, що заявниця по справі проживала на території України станом на 24 серпня 1991 року, а тому, приймаючи до уваги, що встановлення вищезазначеного факту має для заявниці юридичне значення, оскільки дозволить реалізувати право щодо набуття громадянства України, і враховуючи той факт, що іншим шляхом, окрім звернення до суду з даною заявою, вирішити порушене заявником питання неможливо, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення заяви.

Outcome: approved