Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-23 00:00:00

У квітні 2024 року [PERSON] звернулась до суду з позовом у якому з урахуванням змін (а.с.36) просила витребувати у [PERSON] житловий будинок, що знаходиться по [ADDRESS] , загальною площею 62,0 кв. м, та стягнути з відповідача понесені судові витрати. Позов мотивований такими обставинами. 15.05.1992 матір позивачки [PERSON] за договором купівлі-продажу посвідченого виконавчим комітетом Новолабунської сільської ради Полонського району Хмельницької області купила у місцевого колгоспу ім. Кірова вище вказаний житловий будинок. [INFO] [PERSON] померла, а 12.06.2015 року вона склала заповіт, котрим заповіла для позивачки все своє майно, до складу якого мав увійти спірний житловий будинок. В подальшому [PERSON] прийняла спадщину, подавши до нотаріуса протягом шести місяців з дня смерті матері відповідну заяву, про те після цього вона дізналась, що 24.09.2008 рішенням виконавчого комітету Новолабунської сільської ради № 49 на підставі поданої [PERSON] заяви за останнім визнано право власності на згаданий вище житловий будинок. За позицією [PERSON] спірне житло вибуло із володіння поза волею власника [PERSON] , відповідач є недобросовісним набувачем, а позивачка являється єдиним спадкоємцем після смерті матері, прийняла спадщину, а тому обрала спосіб захисту своїх права на спадкове майно шляхом витребування цього майна із чужого незаконного володіння на підставі ст. 388 ЦК України. В ході судового розгляду [PERSON] та її представник адвокат Янцеловський М.Ф. заявлені позовні вимоги підтримали та просили із підстав викладених у позові їх задовольнити. Відповідач [PERSON] позов заперечив, пояснив, що з покійною [PERSON] з 1986 року став проживати у фактичних шлюбних відносинах. В 1987 році вони купили у колгоспі ім. Кірова, в якому працювали, спірний жилий будинок. Документально договір купівлі-продажу був оформлений на [PERSON] , проте кошти за купівлю житла сплачував він із своєї заробітної плати, а тому вважає, що є одноосібним власником домоволодіння та правомірно в 2008 році оформив за собою право власності на нього, а відтак вимоги позивачки є незаконними. Представник відповідача Полонської міської ради на розгляд справи не з`явився, подав до суду клопотання, в якому просив проводити судове засідання у його відсутності, а справу вирішити за наявними у ній матеріалами. Ухвалою цього ж складу суду від 22.04.2024 відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірний житловий будинок. В ході підготовчого провадження ухвалою суду від 11.06.2024 за клопотанням адвоката Янцеловського М.Ф. витребувано із Комунального підприємства Полонської міської ради "Бюро технічної інвентаризації" інвентаризаційну справу на житловий будинок, що знаходиться по [ADDRESS] . Заслухавши пояснення сторін, їх представників, показання свідків, дослідивши письмові докази суд зазначає про таке. Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 1986 року стали спільно проживати однієї сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу в с. Троєщина Новолабунської сільської ради, Полонського району, Хмельницької області. Певний час жили у будинку батьків [PERSON] , а згодом стали проживати у будинку [ADDRESS] , котрий належав місцевому колгоспу ім. Кірова, в якому вони обоє працювали. [INFO] у зазначених осіб народилась дочка [PERSON] , батьками якої у свідоцтві про народження значаться [PERSON] та [PERSON] (а.с.11). У 1987 році [PERSON] звернулась з заявою до колгоспу ім. Кірова про надання кредиту для придбання житлового будинку, яка була задоволена, про що свідчить довідка видана правлінням СВК "Лабунський" № 115 від 07.10.2024 (а.с.118). Відповідно до даних договору купівлі-продажу посвідченого виконавчим комітетом Новолабунської сільської ради Полонського району Хмельницької області 15.05.1992 колгосп ім. Кірова продав для [PERSON] житловий будинок, який знаходиться у с. Троєщина і розташований на земельній ділянці 5000 кв.м. На зазначеній присадибній ділянці розташований один глино-дерев`яний жилий будинок з надвірними будівлями, критий шифером, розміром загальної площі 42,5 кв.м. Продаж вчинено за 5100 крб., які покупець [PERSON] зобов`язувалась виплатити колгоспу згідно складеного договору з колгоспом (а.с.18-19). 24.09.2008 виконавчий комітет Новолабунської сільської ради розглянувши заяву [PERSON] прийняв рішення № 49, котрим визнав за останнім право власності на житловий будинок та господарські будівлі, які знаходяться в [ADDRESS] . (а.с.24). На підставі вище вказаного рішення 22.10.2008 року Новолабунська сільська рада видала для [PERSON] свідоцтво про право власності на нерухоме майно на домоволодіння, що розташоване [ADDRESS] , з часткою власності - 1/1, загальною площею житлового будинку 62,0 кв.м, господарською будівлею площею 41,6 кв.м. (а.с.25). Згідно до заповіту посвідченого секретарем Новолабунської сільської ради 12.06.2015 року [PERSON] на випадок своєї смерті заповіла все належне для неї майно [PERSON] (а.с.17). 05.09.2015 між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, після чого остання змінила прізвище на [PERSON] (а.с.12). [INFO] [PERSON] померла, та після її смерті [PERSON] 16.11.2023 звернулась до Полонської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття після смерті матері спадщини, а нотаріусом цього ж дня заведено спадкову справу № 71574400 (а.с. 15, 93-94). 11.03.2024 завідувач Полонською державною нотаріальною конторою Загорська Д.В. відмовила для [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину на спірне домоволодіння.(а.с.17). В ході судового розгляду за клопотанням позивачки допитувались свідки, котрі пояснили: [PERSON] , що вона з 1993 року проживає у с. Троєщина. З нею по сусідству в будинку загальною площею приблизно 70 кв.м. проживали однією сім`єю [PERSON] , [PERSON] та їхня дочка [PERSON] . В той час назви вулиць у селі не існували. [PERSON] та [PERSON] , що вони також проживають в [ADDRESS] , на якій знаходиться будинок, в якому раніше жили однієї сім`єю [PERSON] , [PERSON] та їхня дочка [PERSON] . Для них відомо, що [PERSON] працювала в колишньому колгоспі ім. Кірова, та із її заробітної плати колгосп вирахував частину коштів за купівлю нею жилого будинку. [PERSON] , що вона є старостою Новолабунського старостинського округу та знає сторін. Згідно даних погосподарських книг [PERSON] і [PERSON] з 1988 року стали проживати у с. Троєщина, у будинку котрий на той час належав місцевому колгоспу ім. Кірова. 15.05.1992 року [PERSON] викупила у колгоспі цей будинок на підставі договору купівлі-продажу, який був посвідчений у виконавчому комітеті Новолабунської сільської ради. Хто і яким чином сплачував кошти за купівлі будинку їй невідомо. У 2008 році, коли відбувалась газифікація сіл зазначеної сільської ради, [PERSON] звернувся із заявою про визнання за ним права власності на спірний жилий будинок. Оскільки про купівлю [PERSON] цього будинку в 1992 році відповідальні посадові особи виконавчого комітету не були обізнані, тому за [PERSON] помилково було визнано право власності на спірне домоволоводіння, та видано відповідні документи. За даними довідки № 247 від 07.10.2024 виданої старостою Новолабунського старостинського округу [PERSON] - [PERSON] проживала за адресою [ADDRESS] з 1988 року до дня смерті [INFO] . Разом з нею проживали [PERSON] , дочка з дня народження по [INFO] , а також [PERSON] , співмешканець, 1988 року по 2019 рік (а.с.119). Вирішуючи питання щодо правомірності позову, суд виходить із наступного. Відповідно до статей 2,3 Закону України "Про власність" який діяв з 15.04.1991 по 20.06.2007 та підлягає застосуванню до правовідносин у період придбання спірного жилого будинку, право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Кожен громадянин в Україні має право володіти, користуватись і розпоряджатись майном особисто або спільно з іншими. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Всі форми власності є рівними. Суб`єктами права власності в Україні визнаються: народ України, громадяни, юридичні особи та держава. Майно може належати на праві спільної (частково або сумісної) власності громадянам, юридичним особам і державам. Згідно до ч.1 ст. 12 цього ж Закону праця громадян є основою створення і примноження їх власності. Об`єктами права приватної власності є ,зокрема, жилі будинки (ч.1 ст.13 Закону). За положеннями ч.1 ст. 17 вищезгаданого Закону майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Відповідно до ст. 224, 227 ЦК УРСР 1963 року в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (дата купівлі жилого будинку [PERSON] ) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. \~ \~ \~ \~У відповідності зі\~статтею 14\~Закону Української\~РСР "Про\~державний нотаріат" від 25.12.1974\~у населених пунктах, де немає державних нотаріальних контор, виконавчі комітети міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих вчиняють нотаріальні дії, зокрема, посвідчують заповіти, посвідчують інші угоди (договори, довіреності та ін.), крім договорів про надання у безстрокове користування земельних ділянок для спорудження індивідуальних жилих будинків і угод, які стосуються майна, що знаходиться за кордоном, або прав, які мають бути здійснені за кордоном. Як вбачається із даних договору купівлі-продажу посвідченого виконавчим комітетом Новолабунської сільської ради Полонського району Хмельницької області 15.05.1992 саме [PERSON] купила у колгоспу ім. Кірова спірний житловий будинок, за ціною 5100 крб. та лише вона одна зобов`язувалась виплатити колгоспу ці кошти згідно складеного договору. Відомостей про те, що покупцем жилого будинку являвся також [PERSON] , або ж, що останній зобов`язувався сплачувати за купівлю спірного домоволодіння будь-яку частину коштів у договорі не міститься. У постанові Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" в пункті 8 роз`яснено, що передбачені Законом "Про власність" положення щодо спільної власності громадян на майно, надбане внаслідок їх спільної праці, поширюються на придбання його як при веденні особистого підсобного господарства, в тому числі членами колишнього колгоспного двору, так і в інших випадках. Згідно з цими положеннями право на майно може бути визнано не лише за громадянами, які є родичами, а й за іншими особами, коли буде встановлено, що вони входили до складу сім`ї і брали трудову участь у його придбанні. Отже, майно придбане особами, які проживали у фактичних шлюбних відносинах до набрання чинності Сімейним Кодексом України (01.01.2004) можна визнати спільною сумісною власністю, якщо довести належними та допустимими доказами факт проживання таких осіб однією сім`єю без реєстрації шлюбу та обставини придбання майна - в період спільного проживання, за спільні кошти та для спільного користування. По справі доведено, що [PERSON] та [PERSON] на час купівлі останньою спірного житлового будинку (15.05.1992) проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Разом з тим відповідач не надав суду належних та допустимих доказів, що він брав участь у придбанні домоволодіння, зокрема платив за це кошти, а відтак суд приходить до висновку, що куплений [PERSON] за вище згаданим договором купівлі-продажу житловий будинок являється її особистою приватною власністю. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Стаття 41 Конституції України та стаття 321 ЦК України визначають, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до\~статті 387\~ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. За змістом статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. \~ \~ \~ \~Згідно до\~частин першої\~та другої\~ статті\~ 1220\~ЦК України спадщина відкривається\~внаслідок смерті\~особи або\~оголошення її\~померлою.\~ Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (частина перша статті 1221 ЦК України). За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Отже, у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає у нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього (див. правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12; висновки у постановах Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справа № 754/11747/18 (провадження № 61-22947св19), від 08 листопада 2023 року у справі № 141/843/20 (провадження № 61-8687св22) Таким чином, спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а відсутність реєстрації права власності не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном". У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) зазначено, що рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду Саме суд під час розгляду справи про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна повинен надати оцінку всім обставинам, який тим самим визначає: неправомірність дій особи, яка зазначена у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як власник; тим самим суд констатує, що ці дії не були здатні призвести до набуття права власності особою, яка позначена в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як власник, а тому в цієї особи відсутнє право власності, а отже право власності належить позивачеві (якщо позивач доведе всі наведені вище обставини). Суд, задовольняючи позов, має чітко визначитися з тим, кому саме і яке речове право внаслідок задоволення такого позову належить. Вирішивши наявний між сторонами спір про право на користь позивача, суд тим самим в мотивувальній частині рішення виснував, що право власності позивача було порушено та підлягає поновленню. Близький за змістом висновок наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20). У справі, що розглядається доведено, що [PERSON] , котра померла [INFO] , являлась одноосібним власником спірного житлового будинку на підставі договору купівлі-продажу посвідченого 15.05.1992 виконавчим комітетом Новолабунської сільської ради Полонського району Хмельницької області, недійсність якого не встановлена. На думку суду є незаконним прийняте виконавчим комітетом Новолабунської сільської рішення № 49 від 24.09.2008 про визнання за [PERSON] права власності на житловий будинок та господарські будівлі, які знаходяться в [ADDRESS] , а також незаконно видано на його ім`я свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що розташоване [ADDRESS] з часткою власності - 1/1 загальною площею житлового будинку 62,0 кв.м, господарською будівлею площею 41,6 кв.м. На час прийняття виконавчим комітетом сільської ради вище зазначеного рішення законним власником зазначеного вище домоволодіння являлась [PERSON] , а після її смерті ( [INFO] ) право власності на житловий будинок з господарською будівлею, розташованих в [ADDRESS] набула в порядку спадкування за заповітом [PERSON] , котра в установленому статтями 1269,1270 ЦК України порядку та строки прийняла спадщину, а відтак з дня смерті [PERSON] позивачка набула права власності на спірне домоволодіння. Відтак суд вважає, що [PERSON] вірно обрано спосіб захисту порушеного її права, а саме витребування від відповідача спірного жилого будинку, а тому позов підлягає задоволенню. Враховуючи задоволення позову та витребування майна у [PERSON] , відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь [PERSON] підлягають стягненню понесені позивачкою судові витрати у виді судового збору за подання позовної заяви в розмірі 1211,20 грн., що підтверджено документально. На підставі наведеного,

Outcome: approved