Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про позбавлення батьківських прав. Свої вимоги позивач мотивує тим, що з 17.08.2012 року він перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 12.07.2023 року. Від шлюбу вони мають доньку [PERSON] , [INFO] . Як зазначає позивач, у 2014 році їх стосунки погіршилися і вони припинили з відповідачем шлюбні відносини, за їх спільним рішенням донька залишилася із ним. З того часу він самостійно займається вихованням та доглядом за дитиною, забезпеченням дитини житлом, влаштовує на навчання, опікується здоров`ям, повністю виконує свої батьківські обов`язки. 11.08.2023 року Деснянський районний суд м. Києва виніс судовий наказ № 754/10814/23 про стягнення з відповідача на його користь аліментів на утримання доньки, який перебуває на примусовому виконанні. Згідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, наданого 01.05.2024 року державним виконавцем Деснянського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) Повч В.І., сукупний розмір заборгованості по аліментам відповідача станом на 01.05.2024 року становить 48 030,75 грн. Таким чином з 2014 року їх спільна донька знаходиться на його утриманні і увесь цей час він займається її вихованням, забезпечує свою доньку усім необхідним для нормального життя. У свою чергу, відповідач [PERSON] зовсім не приймає участі у житті дитини, не спілкується з нею, не надає ніякої матеріальної допомоги та не виконує жодних батьківських обов`язків. Останні п`ять років вона не бачила доньку та не цікавилася її життям, донька зовсім не знає своєї біологічної матері. Відповідач жодного разу не приходила та не приходить, щоб побачити доньку, не цікавиться її життям, не виконує своїх батьківських обов`язків, зокрема, вона не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, в тому числі не забезпечує необхідне харчування, медичний догляд, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить задовольнити його вимоги та позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 09.07.2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 20.08.2024 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву. У даному відзиві відповідач заперечує проти позовних вимог, вказуючи на те, що твердження позивача про те, що вона з 2014 року не піклувалась про доньку, не відповідають дійсності, оскільки до жовтня 2019 року вона піклувалась про дитину, яка періодично проживала разом з нею, влаштовувала разом з позивачем в дитячий садок та школу. Проте, в жовтні 2019 року позивач з донькою зник, забрав свої речі та речі дитини, перестав відповідати на дзвінки, в разі, коли до нього вдавалось додзвонитись, запевняв, що у них з донькою все добре, проте відмовлявся повідомляти адресу місцезнаходження та дати слухавку дитині. Також, позивач відповів відмовою на прохання дати реквізити для переказу коштів доньці. Таким чином, неможливість її побачень з донькою спричинена активною протидією позивача проти таких побачень. Що ж стосується, наявності заборгованості по аліментам, то така виникла з незалежних від неї обставин через дії державного виконавця. Відповідач стверджує, що не є особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив сімейних відносин дитини з нею не відповідає інтересам дитини. Відповідач заявляє, що хоче піклуватись про свою дитину, незважаючи на навмисні дії позивача, спрямовані на недопущення комунікації між ними. Крім того, відповідач вважає, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого у даній справі не доведено. Посилаючись на викладені обставини, відповідач просила відмовити в задоволенні позову. 11.09.2024 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив відповідача на позовну заяву. У даній відповіді позивач стверджує, що відповідач з 2014 року не цікавилась дитиною, оскільки з 2014 року мешкала своїм життям з іншим чоловіком, зловживала спиртними напоями і не знала, як живе її донька. Також, позивач заперечив проти стверджень відповідача про викрадення ним дитини, оскільки відповідач в такому випадку могла звертатись до різних інстанцій, оголосити в розшук, в той час, як він був офіційно працевлаштований, донька офіційно відвідувала школу, тому знайти їх не було складності. Крім того, у позовній заяві про розірвання шлюбу, яку отримувала відповідач, була зазначена адреса їх з донькою проживання, проте з травня 2023 року відповідач жодного разу не приходила до них додому, до доньки в школу і не намагалась якось спілкуватись з донькою, а також жодних позовів про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною відповідач не подавала. Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що відповідач не спростувала фактів, що викладені у позовній заяві, позивач вважає, що наявні правові підстави для задоволення позовних вимог. 15.10.2024 року до суду надійшли заперечення представника відповідача [PERSON] на відповідь позивача на відзив. У даних запереченнях представник відповідача спростовує твердження позивача, а також зазначає, що інформація щодо закладу, в якому навчається донька відповідача невідома відповідачу і станом на 10.10.2024 року, а самим позивачем не долучено до матеріалів справи жодного документу про це. Також, представник відповідача зауважила, що самостійно відвідувати позивача відповідач боїться, так як під час їх спільного проживання конфлікти між ними переростали у фізичний конфлікт. Тому для вирішення ситуації відповідач звернулась із заявою до комісії з питань захисту прав дитини при Борщагівській сільській раді Бучанського району Київської області із заявою про встановлення способу участі матері у вихованні малолітньої дитини та спілкуванні з нею. 02.10.2024 року відповідач надіслала позивачу листа з проханням погодити зустріч з донькою, який був отриманий позивачем 05.10.2024 року, однак станом на 10.10.2024 року відповідь не отримано. Також на даний час заборгованість по аліментам є меншою. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 18.12.2024 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив про їх задоволення. Відповідач та її представник [PERSON] в судовому засіданні вимоги просили відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надавши листа про розгляд справи в його відсутність. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, заслухавши думку дитини, повно та всебічно дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову належить відмовити, з наступних підстав. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 17.08.2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 12.07.2023 року. Від шлюбу сторони мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . В судовому засіданні також встановлено, що малолітня дитина сторін проживає разом із позивачем. Судовим наказом Деснянського районного суду м.Києва від 11.08.2023 року у справі № 754/10814 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі частини від усіх видів її заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 08.08.2023 року. Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 04.10.2024 року, складеного державним виконавцем Деснянського РВ ДВС у м.Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) Повч В., станом на 01.10.2024 року відповідач має заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 12 690,43 грн., сплата аліментів із частковим погашенням заборгованості здійснюється з травня 2024 року. Рішенням виконавчого комітету Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області від 30.07.2024 року № 446/4 визначено способи участі матері [PERSON] у вихованні малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , встановивши їй наступний графік спілкування з дитиною: одна зустріч на два тижні тривалістю 2 години за попередньою домовленістю між батьками. За бажанням дитини тривалість зустрічі може бути продовжена. Зустрічі проводити в місцях культурно-розважального характеру, призначених для повноцінного відпочинку дітей, із обов`язковим врахуванням бажання дитини, стану її здоров`я, режиму дня, графіку занять, інтересів та потреб. Вказаним рішенням попереджено батька дитини [PERSON] про відповідальність, передбачену частиною 5 ст.184 КУпАП за невиконання рішення органу опіки та піклування щодо визначення способів участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від дитини. Позивач просить задовольнити його вимоги, вказуючи на те, що відповідач з 2014 року не виконує свої батьківські обов`язки, повністю самоусунулась від виховання та утримання дитини, має заборгованість зі сплати аліментів, дитиною, її життям та здоров`ям не цікавиться, з дитиною не спілкується, жодної участі у житті дитини не приймає. Відповідач проти даних тверджень заперечувала, вказуючи на те, що не може належним чином виконувати свої батьківські обов`язки через дії позивача, який з 2019 року чинить їй перешкоди у спілкуванні з дитиною, не повідомляючи про місце проживання та навчання дитини, в той час, як вона бажає приймати участь у вихованні та утриманні дитини, спілкуватись з нею. У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація) 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому випадку, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція) визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ст.9 Конвенції, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращім інтересам дитини. У ст.7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно ст.12 ЗУ «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх заміняють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст.15 ЗУ «Про охорону дитинства», дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Згідно ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Як визначено ст.ст.150, 151 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини та право обирати форми та методи виховання, крім тих які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Статтею 153 СК України встановлено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування. Відповідно ст.157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкодити тому із батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. У п. 54 рішення ЕСПЛ « Хант проти України» ( від 07.12.2006 року), суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі Olsson v. Sweden, від 27 листопада 1992 року) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78.) Практика ЕСПЛ встановлює акценти, відповідно до яких при розгляді сімейного спору пріоритет мають інтереси дитини над інтересами батьків; діти, народжені у шлюбі, і діти, народжені поза шлюбом, є рівними у своїх правах; будь-яке обмеження, накладене на особисте спілкування у відносинах між батьками та дітьми, повинне ґрунтуватися на належних до справи та обґрунтованих причинах, висунутих для захисту інтересів дитини і для подальшого об`єднання сім`ї. (Справа «Савіни проти України» від 18 грудня 2008р., «МакМайкл проти Сполученого Королівства» від 24 лютого 1995 року). Вирішуючи позовні вимоги про позбавлення батьківських прав, суд звертає увагу на те, що відповідно до ст.19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Згідно з частиною першою статті 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України, пунктом 2 якої визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає підстави для висновку, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Наслідком позбавлення батьківських прав, як виняткового заходу, є істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з частиною першою статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06). Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, § 57, § 58). У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зазначено, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків». Тлумачення частини шостої статі 19 СК України дає підстави для висновку, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки не у достатній мірі спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Відповідно до частин другої, третьої статті 171 СК України, дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. В порядку ст.171 СК України під час розгляду справи в присутності психолога [PERSON] заслухано думку малолітньої [PERSON] , [INFO] , яка зазначила, що вона проживає з батьком, свою маму вона не пам`ятає, не бачила її 7 років, мама її кинула. Вона не бажає спілкуватись з матір`ю, бо боїться її, а також не бажає зустрічатись з бабусею та дідусем з боку матері. Відповідно до висновку Органу опіки та піклування Борщагівської міської ради Бучанського району Київської області від 20.011.2024 року № 19, затвердженого рішенням Виконавчого комітету Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області від 28.11.2024 року № 774/8, визначено за недоцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Суд погоджується з даним висновком і приймає його як належний, оскільки під час розгляду даної справи судом також не встановлено, що відповідач є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно малолітньої дитини. У судовому засіданні з`ясовано, що обставин, які вказували б на наявність підстав для застосування стосовно відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, немає. Позивач не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів на підтвердження винної поведінки відповідача та її свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками стосовно малолітньої дитини, що могли б бути підставою для позбавлення її батьківських прав. Так, суд зауважує, що рішенням Виконавчого комітету Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області від 30.07.2024 року № 446/4 визначено способи участі матері [PERSON] у вихованні малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , із встановленням графіку спілкування з дитиною. В судовому засіданні також встановлено, що на момент ухвалення рішення жодна із зустрічей відповідача з дитиною за вказаним графіком не відбулась із незалежних від відповідача причин. Враховуючи обставини справи, взаємовідносини сторін, вік дитини та вплив на неї батька, з яким дитина проживає, з урахуванням вказаного рішення про визначення спосіб участі матері у вихованні дитини, суд не може прийняти до уваги думку дитини і вважає, що належне виконання вказаного рішення сприятиме налагодженню стосунків матері та дитини, збереження сімейних відносин, встановлення між ними сталого зв`язку, а також надасть можливість відповідачу в повній мірі виконувати свої батьківські обов`язки, що відповідатиме інтересам дитини. Що ж стосується наявності заборгованості по аліментам, то слід зазначити, що у справі відсутні докази обізнаності відповідача про винесення судового наказу у серпні 2023 року та відкриття виконавчого провадження в листопаді 2023 року. Відтак, за відсутності таких доказів неможливо стверджувати про умисне ухилення відповідача від сплати аліментів. Натомість, згідно розрахунку державного виконавця від 04.10.2024 року вбачається, що з травня 2024 року відповідач регулярно сплачує аліменти, а також здійснює погашення заборгованості. Інші надані позивачем докази, в тому числі копії договорів оренди, довідки та характеристики з навчальних та медичних закладів та інші обставини вважати встановленим факт умисного та злісного невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків не дають. З огляду на це, встановивши відсутність фактів злісного нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками стосовно малолітньої дитини, врахувавши бажання матері спілкуватись з дитиною, а також те, що мати дитини заперечує позбавлення її батьківських прав і бажає брати участь у вихованні дитини, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Положеннями ч.1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За приписами ч.ч.1, 2 ст.10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За змістом ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, додержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За приписами ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту. Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, їх належність, допустимість, достовірність, суд не вбачає підстав для позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітньої дитини, а тому відмовляє в задоволенні позовних вимог. Інші доводи сторони позивача на висновки суду не впливають та підстав для задоволення позову не дають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed