Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-26 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна подружжя та усунення перешкод у користуванні житловим будинком посилаючись на те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 29.08.1990 року по 07.09. 2021 рік. За час перебування у шлюбі ними набуто нерухоме майно, а саме : - житловий будинок загальною площею 119.9 кв.м. розташований в [ADDRESS] та земельна ділянка площею 0,081 га розташована за тією ж адресою; - житловий будинок загальною площею 54,77 кв.м. розташований в [ADDRESS] ; - земельна ділянка площею 0,00468 га розташована за адресою [ADDRESS] . Власником зазначених об`єктів нерухомого майна зазначений відповідач [PERSON] , однак зазначені об`єкти нерухомого майна були придбані у шлюбі, а отже є спільною сумісною власністю подружжя. Наразі між сторонами існує спір, щодо того, що відповідач зазначені об`єкти не вважає спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, відповідач без попереднього погодження з позивачем збирається продати житловий будинок по [ADDRESS] . У зазначеному будинку до 08.03.2023 року було зареєстровано місце проживання позивачки. З початком повномасштабного вторгнення російської федерації на суверенну територію України позивачка [PERSON] постійно задіяна у волонтерській діяльності і інколи може виїжджати по роботі на декілька днів, проте стабільно та постійно проживала у зазначеному будинку, сплачувала платежі за надані комунальні послуги, доглядала за прилеглою територією. 05 березня 2023 року відповідач за допомогою повідомлень у месенджері «VIBER» повідомив її про зміну усіх замків у будинку та планує його продаж. Зазначена обставина з нею погоджена не була, завчасно її про це ні хто не попереджав. Позивачка неодноразово намагалась поговорити з відповідачем з метою з`ясування підстав для таких дій, однак останній ігнорував дзвінки та будь-які намагання. Ключів від належного їй будинку вона не має, не може у ньому проживати та забрати власні речі. 14.03.2023 року [PERSON] отримала витяг з реєстру Фонтанської територіальної громади №2023/002197476 сформований 14.03.2023 року о 10:56, з якого вбачається, що [PERSON] було знято з реєстрації з даного будинку ще 08.03.2023 року. Такі дії позивачка вважає як чинення перешкод у користуванні житловим будинком, який їй належить на праві спільної сумісної власності. На думку позивачки належним способом захисту її права, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ даного майна , визнання за позивачко. частини зазначених об`єктів нерухомого майна, а також усунення їй перешкод у користуванні житловим будинком по [ADDRESS] . Представник позивачки адвокат Афанасьєв Сергій Олександрович в судовому засіданні підтримав поданий позов, просив суд задовольнити його з підстав зазначених у ньому у подальшому подав заяву про розгляд справи у його відсутність. Відповідач по справі [PERSON] та його представник адвокат Тищенко Станіслав Юрійович, подали відзив на позовну заяву [PERSON] , у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, у подальшому подали заяву про розгляд справи у їх відсутність. Підставами для відмови у задоволенні позову зазначали про те, що викладені позивачкою обставини не відповідають дійсності та є відвертим наклепом. Позивачка станом на час розгляду справи не зареєстрована у будинку, а коли була зареєстрована та проживала у ньому не сплачувала жодні комунальні платежі, мала заборгованість, приводила до будинку невідомих людей. Крім того, [PERSON] знаючи про те, що житловий будинок загальною площею 54,77 кв.м., розташований за адресою [ADDRESS] був відчужений у 2016 році (під час шлюбу) іншим власникам про що міститься нагадування у договорі купівлі-продажу від 27.04.2016 року у п.3.2. Договору. Зазначали, що у позивачки не існує перепон у користуванні будинком з боку відповідача, а натомість позивачка сама не бажає їм користуватись. Вважали, що у матеріалах справи відсутні правовстановлюючі документи на спірний об`єкт нерухомості, а інформаційна довідка не може вважатися достатньо. Для доведення підстав позову, обставин придбання майна, змісту правочину. Просили суд відмовити у задоволені позову у повному обсязі. 25.09.2024 року ухвалою суду до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору був долучений [PERSON] . У призначені судові засідання [PERSON] не з`явився будучи повідомленим своєчасно та належним чином про дату, час та місце судового засідання, причини неявки суду не повідомив, відзиву, щодо позову суду не надав. Розглянувши проданий позов, матеріали справи, вислухавши пояснення представників та покази свідка, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Судовим розглядом справи встановлено, що позивачка та відповідач по справі перебували у шлюбі з 29.08.1990 року по 07.09.2021 рік (а.с.17-18). Під час шлюбу подружжя придбано: - житловий будинок загальною площею 119.9 кв.м. розташований в [ADDRESS] та земельна ділянка площею 0,081 га розташована за тією ж адресою; - житловий будинок загальною площею 54,77 кв.м. розташований в [ADDRESS] ; - земельна ділянка площею 0,00468 га розташована за адресою [ADDRESS] (а.с.22-24). 27.04.2016 році відповідач [PERSON] за згодою позивачки [PERSON] здійснили відчуження об`єкту непорухомого майна житлового будинку розташованого за адресою [ADDRESS] (а.с.49-50). Свідок [PERSON] (у подальшому залучений до участі у справі, як третя особа) пояснив суду, що є рідним братом відповідача по справі [PERSON] та фактичним власником земельної ділянки площею 0,00468 га розташованої за адресою смт. Чорноморське Одеської області Одеського (колишнього Лиманського, Комінтернівського) району садовий кооператив «Гвардійське». Придбав цю ділянку за власний кошт, на даний час побудував на цій земельній ділянці будинок. Але ні міг оформити ділянку на своє ім`я до конфлікту між подружжям [PERSON] , оскільки втратив ідентифікаційний код. Ухвалюючи рішення по суті позовних вимог, суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання права власності на частину об`єкту нерухомого майна житловий будинок загальною площею 54,77 кв.м. розташований в [ADDRESS] не підлягають задоволенню, оскільки судовим розглядом справи встановлено, що за згодою позивачки (абз. 5 п. 3.2. договору купівлі продажу від 23.04.2016 року посвідченого Заботкіною Т.Ю., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу реєстр № 1078 (а.с. 50)) будинок відчужено на користь іншої особи [PERSON] . Суд не приймає до уваги пояснення представника позивача, щодо відсутності державної реєстрації права власності на даний об`єкт за новим власником, оскільки реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна є правом, а не обов`язком власника. Крім того, відсутність держаної реєстрації на об`єкт нерухомого майна за новим власником, не може бути доказом права власності та правомірного володінням колишнім майном колишніми власниками. Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності\~та інші\~речові права\~на нерухомі\~речі,\~обтяження цих\~прав,\~їх виникнення,\~перехід і\~припинення підлягають\~державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому\~законом. Відмова\~у державній\~реєстрації права\~на нерухомість,\~ухилення від\~реєстрації,\~відмова від\~надання інформації\~про реєстрацію\~можуть бути\~оскаржені до\~суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. В іншій частині позов підлягає задоволенню виходячи з того, що майно придбане під час шлюбу і є спільним сумісним майном подружжя придбаного під час шлюбу. При ухваленні рішення суд відхиляє покази свідка [PERSON] , оскільки даний свідок є рідним братом відповідача. Покази щодо не можливості отримання ідентифікаційного коду фізичної особи для оформлення земельної ділянки з 2013 року є сумнівними та непереконливими. Суд відхиляє заперечення представника відповідача, щодо того, що у справі відсутні правоустановлювальні документи на об`єкти нерухомого майна, так як суду надано інформаційну довідку з додатку «Реєстр нерухомості», оскільки сторони по справі визнали, що під час шлюбу придбано перелічене нерухоме майно, у зв`язку з чим дане питання не підлягає доказуванню. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні\~докази не\~мають для\~суду заздалегідь\~встановленої сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Задовольняючи вимоги в частині усунення перешкод у користуванні власністю суд приймає до уваги пояснення позивачки, які підтверджуються належними доказами, перепискою у менеджері «viber», щодо продажу будинку, зміну замків та передання її речей (а.с.33) Право спільної сумісної власності подружжя врегульовано главою 8 СК України. Таким чином, суд визнає, що об`єкт нерухомості, який є предметом розгляду позову, придбаний сторонами у період перебування у шлюбі. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України). Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України. Тобто, ст.60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Відповідно до ч. 1 ,2 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено уст. 69 СК України. Ч. 1ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Ч. ч. 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною 1, 2 ст. 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Зі змісту п. п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. Задовольняючи позовні вимоги частково суд відхиляє позовні вимоги позивачки в частині визнання права власності на частину об`єктів нерухомого майна за відповідачем, оскільки відповідач не уповноважував позивачку на вирішення питань визнання його власності. При таких обставинах та враховуючи вищенаведене, суд вважає вимоги [PERSON] доведеними та такими, що підлягають задоволенню частково.

Outcome: partial