Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-20 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат Мороз К.Т. звернувся до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до [PERSON] про визнання батьківства. В обґрунтування позову зазначено, що з 2005 року по 2010 рік позивач проживав з відповідачкою однією сім`єю без державної реєстрації шлюбу. За час їх спільного проживання у них народилися доньки: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Позивач стверджує, що він є біологічним батьком дітей, однак запис про батька дітей у Книзі реєстрації народжень проведений в порядку, передбаченому ст. 135 СК України, тобто за вказівкою відповідачки. Діти визнають його батьком, він спілкується з дівчинками та виховує їх, має намір і надалі виконувати батьківські обов`язки. З грудня 2023 року відповідачка перешкоджає у спілкуванні дітей [PERSON] та [PERSON] з батьком [PERSON] , у зв`язку з чим виникла необхідність звернутися до суду з позовом про визнання батьківства. На підставі викладеного позивач просить визнати його батьком дітей [PERSON] та [PERSON] та зобов`язати відділ державної реєстрації актів цивільного стану внести відповідні зміни до актового запису про народження дітей, зазначивши батьком дітей [PERSON] , а також стягнути з відповідачки судові витрати. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01.04.2024 справу направлено за підсудністю до Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області. 22 квітня 2024 року справу прийнято до провадження судді Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. За клопотанням позивача 21 червня 2024 року призначено проведення судової молекулярно-генетичної експертизи, провадження у справі зупинено на час проведення експертизи. 05 вересня 2024 після повідомлення експертної установи про повернення ухвали суду без виконання через неявку відповідачки з дітьми для проведення експертизи провадження у справі поновлено. 24 вересня 2024 року підготовче провадження закрито та призначено судовий розгляд цивільної справи. Позивач та його представник під час судового розгляду підтримали вимоги з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідачка та її представник заперечували проти позову, вважаючи, що [PERSON] звернувся до суду задля встановлення батьківства виключно з метою отримання підстав для відстрочки від мобілізації за призовом під час воєнного стану, адже має ще одну малолітню дитину. Протягом 16 років життя дітей позивач не визнавав себе батьком [PERSON] та [PERSON] , не забезпечував на належному рівні їх матеріальне утримання та участь у вихованні, не допомагав у лікуванні однієї з дівчинок, яка страждає на тяжке захворювання та є особою з інвалідністю. Наразі діти вважають та називають батьком [PERSON] , з яким відповідачка разом з дітьми проживає та уклала шлюб. При цьому [PERSON] підтвердила той факт, що [PERSON] дійсно є біологічним батьком дівчат. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надавши заяву про слухання справи за відсутності представника. Дослідивши матеріали справи, доводи, викладені в позовній заяві, заслухавши думку дітей та показання свідків, з`ясувавши повно та всебічно обставини, факти та відповідні їм правовідносини, суд доходить таких висновків. Судом встановлено, що [PERSON] відповідно до свідоцтв про народження, виданих виконкомом Шандрівської сільської ради Юр`ївського району Дніпропетровської області 06 листопада 2008 року, є матір`ю [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Як виходить з Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження, відомості про батька дітей зазначені відповідно до ч. 1 ст. 135 СУ України, тобто за вказівкою матері (а.с. 66-68). За поясненнями позивача та відповідачки відомості про [PERSON] як батька дітей не були внесені до відповідних актових записів в зв`язку з тим, що спільних заяв про визнання батьківства під час реєстрації народження дітей до органу ДРАЦС вони не подавали. При цьому [PERSON] посилався на те, що таке рішення було прийнято відповідачкою через бажання отримати державну допомогу як матері, яка сама виховує дітей. Натомість [PERSON] пояснила, що саме позивач не хотів бути записаний як батько дітей, оскільки не визнавав себе таким. Допитані в судовому засіданні за заявою позивача як свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] показали, що [PERSON] завжди в розмовах з ними вважав себе батьком [PERSON] та [PERSON] , постійно допомагав їм матеріально, виходячи зі своїх фінансових можливостей, купував предмети першої необхідності та іграшки, вітав зі святами, відвідував [PERSON] в лікарні, коли вона перебувала там на стаціонарному лікуванні. Свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що були допитані за заявою відповідачки, навпаки показали, що [PERSON] приділяв та приділяє дітям дуже мало уваги та турботи, не забезпечує їх утримання на належному матеріальному рівні, дуже рідко раніше забирав їх до себе в м. Дніпро та приїздив до них, а з початку війни взагалі не бачився з дівчатами. Не дивлячись на те, що витрати на підтримку стану здоров`я [PERSON] , яка хворіє протягом декількох років та потребує лікування, складають щомісяця суму близько 10 000,00 грн, [PERSON] тільки один раз за цей період купив їй ліки. Дослідженням наявних у справі письмових та електронних доказів встановлено, що [PERSON] протягом всіх 16 років життя дітей підтримує з ними батьківські стосунки, вони регулярно раніше зустрічались або в с. Шандрівка Павлоградського району Дніпропетровської області (за місцем проживання дівчат), або в м. Дніпро (за місцем проживання позивача), про що свідчать сумісні фотографії. [PERSON] перераховує кошти на банківські карткові рахунки як доньок, так і відповідачки, спілкується з дівчатами, цікавиться їх життям, потребами, а вони відповідають взаємністю. В судовому засіданні 10 січня 2025 року в присутності дитячого психолога суд вислухав думку дітей, [PERSON] та [PERSON] , які пояснили таке. До початку розгляду справи в суді неповнолітні відносно часто спілкувались зі [PERSON] , в тому числі за його місцем проживання в м. Дніпро, завжди знали, що він їх біологічний батько, називали та називають його татом. [PERSON] бачилась з позивачем частіше, оскільки через необхідність підтримки стану здоров`я перебувала в лікарнях в м. Дніпро, де останній її відвідував. Батько завжди вітав доньок з днем народження, іноді купував необхідні речі, давав кишенькові гроші. Дівчата висловили заперечення проти того, щоб [PERSON] юридично було визнано їх батьком, пояснюючи це своїми образами на нього, що він не зробив це раніше. До того ж наразі вони називають батьком також і [PERSON] , чоловіка матері, який піклується про них та забезпечує матеріальне утримання. Надаючи оцінку вказаним обставинам, суд зазначає таке. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, прийнятої резолюцією 44/25 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року та ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За статтею 51 Конституції України, частиною 2 статті 5 Сімейного кодексу України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Положеннями статей 121, 125, 126 Сімейного кодексу України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини або за рішенням суду. Згідно зі статтею 135 Сімейного Кодексу України при народженні у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Так, відомості про батька до актових записів про народження [PERSON] та [PERSON] записані за вказівкою матері, [PERSON] , оскільки батьки не перебували у зареєстрованому шлюбі та не подали спільної заяви про визнання батьківства під час проведення державної реєстрації народження дітей. Відповідно до статті 128 Сімейного Кодексу України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Визнання батьківства - це волевиявлення особи, яка вважає себе батьком дитини, та яке є констатацією факту біологічного батьківства особи, метою якого є підтвердження вже існуючого біологічного (кровного) споріднення між чоловіком, який визнає себе батьком, та дитиною. Звертаючись до суду, [PERSON] , хоч і після спливу 16 років з моменту народження дітей, але виявив бажання визнати своє батьківство відносно доньок. Відповідачка протягом розгляду справи жодного разу не заперечила біологічне батьківство позивача, що навіть стало причиною її з дітьми неявки на проведення призначеної судом молекулярно-генетичної експертизи для встановлення кровного споріднення. Більше того, [PERSON] постійно в своїх поясненнях підкреслювала, що вона після народження дівчат наполягала, щоб [PERSON] був записаний батьком у відповідних свідоцтвах та сама внесла відомості про дітей до паспорту останнього. Неповнолітні [PERSON] та [PERSON] також показували, що завжди знали, що позивач є їх біологічним батьком, а протягом 16 років їх життя це не оспорювалось жодною особою. Щодо незгоди [PERSON] та [PERSON] з визнанням за [PERSON] батьківства, суд зазначає таке. Неодноразово в постановах Верховного Суду, які стосуються вирішення питань, пов`язаних з дітьми, висловлювалась позиція, що озвучена в судовому засіданні думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні спору, оскільки вона не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, наприклад таких, як тривалий час проживання дитини з одним із батьків чи інших можливих факторів впливу на неї. При цьому, непоодинокими є випадки, коли думка дитини може бути спотворена, мати ознаки навіювання одним із батьків, внаслідок чого не може прийматися судом як абсолютна. Зокрема, під час судового розгляду і позивач, і неповнолітні надали майже аналогічні пояснення, що до моменту звернення [PERSON] до суду вони доволі регулярно спілкувались як батько та доньки, що в свою чергу підтверджується іншими доказами у справі. Але після початку судового процесу ситуація змінилась і дівчата без яких-небудь інших об`єктивних причин стали заперечувати проти визнання батьківства, посилаючись в обґрунтування такого лише на свої образи на батька, який тривалий час не бажав юридично оформляти батьківські права. На думку суду вказане свідчить, що висловлена в суді думка дітей сформована та деякою мірою спотворена під впливом зовнішніх факторів, зокрема, триваючого судового процесу між їх батьками, негативного ставлення відповідачки до таких подій та, можливо, підсвідомого прагнення неповнолітніх підтримати матір, з якою вони постійно проживали всі 16 років. Разом з тим, ухвалення збалансованого рішення в найкращих інтересах дитини вимагає не так вирішення спору про порушене право одного з батьків, як вирішення питання майбутнього дитини. При вирішенні таких спорів враховується два базових аспекти: інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо неблагополучною; в найкращих інтересах дитини - забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі. З огляду на викладене, враховуючи визнання факту кровного споріднення між дітьми та позивачем, забезпечення дотримання їх прав на сімейні стосунки, права позивача на батьківство та спілкування з дітьми, збереження з ними зв`язків, суд в найкращих інтересах дітей вважає, що позов підлягає задоволенню. Прийняття протилежного рішення буде означати позбавлення дітей їх коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин, проте наявності таких обставин у цій справі не доведено. Згідно зі статтею 134 Сімейного кодексу України на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове свідоцтво про народження. Відповідно до п.п. 20 п. 1 Розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року №52/5, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану. За п. 2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, які затверджено наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 № 96/5 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 року № 55/18793, рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану є підставою для внесення таких змін. На підставі рішення суду про визнання батьківства (материнства) в актовому записі про народження змінюються відомості про батька та вносяться пов`язані з цим інші зміни згідно із зазначеними в рішенні суду. Зміни до актового запису цивільного стану вносяться відділом державної реєстрації за місцем зберігання відповідного актового запису цивільного стану, крім випадків, встановлених у п.2.28 цього розділу (п.2.16.4., п. 2.18 Правил). Виходячи з зазначеного вище, не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині виключення відомостей про батька з актового запису про народження дитини, адже у випадку визнання батьківства вносяться лише відповідні зміни до актового запису. Також з вказаних підстав є передчасними вимоги про зобов`язання органу державної реєстрації актів цивільного стану внести зміни до актового запису про народження дітей, оскільки рішення суду є обов`язковим для виконання, а позивач не отримував відмову від уповноваженого органу. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідачки на користь позивача судовий збір у розмірі 1 211,20 гривень, при цьому суд не вирішує питання про часткове стягнення судового збору, адже по суті судом відмовлено в задоволенні лише похідних вимог.

Outcome: partial