Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом до Виконавчого комітету Одеської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позову зазначила, що з березня 2012 року по 08 березня 2018 року вона проживала з [PERSON] однією сім`єю у житловому будинку індивідуального фонду, що знаходиться по [ADDRESS] . Під час спільного проживання в будь-якому іншому зареєстрованому шлюбі ні вона, ні [PERSON] не перебували, вони були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет та витрати, ними для спільного користування були придбані предмети домашнього вжитку, побутова техніка. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з 69/1000 частин квартири [ADDRESS] . Указує, що крім неї жодні особи не претендують на спадщину, що залишилася після смерті [PERSON] . У вересні 2018 року вона звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, проте нотаріус відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину, мотивуючи тим, що факт проживання спадкоємців однією сім`єю зі спадкодавцем має підтверджуватися рішенням суду. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 03.05.2019 її заяву задоволено, встановлено факт її проживання однією сім`єю з [PERSON] , який помер [INFO] , в період з березня 2012 року по [INFO] . Ухвалою Одеського апеляційного суду від 14.04.2021 рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03.05.2019 скасовано, заяву про встановлення факту проживання однією сім`єю залишено без розгляду. На підставі наведеного просила встановити факт її проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] , який помер [INFO] , та визнати за нею право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 22 липня 2022 року відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2022 року справу передано для розгляду за підсудністю до Приморського районного суду м. Одеси. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2022 року справу прийнято до провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06 березня 2023 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви, а саме для сплати судового збору. На виконання вимог вищевказаної ухвали позивачем подано квитанцію про сплату судового збору. Виконавчим комітетом Одеської міської ради надано письмові пояснення у справі, які відповідач просить врахувати під час вирішення справи, зазначає, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження реєстрації місця проживання [PERSON] за однією адресою з померлим [PERSON] , а докази, додані позивачем до позовної заяви, жодним чином не підтверджують факт спільного проживання [PERSON] з [PERSON] , наявності взаємних прав та обов`язків, а також реальності сімейних відносин між позивачем та [PERSON] . Зазначає, що акт про спільне проживання від 16.04.2019, наданий позивачем, не може слугувати належним та допустимим доказом, оскільки має суто оціночний характер, а з наявної в ньому інформації неможливо встановити факт постійного проживання позивача з [PERSON] за однією адресою та не може засвідчити реальність їхнього спільного проживання. Також вважає, що показання свідків, відповідно до практики Верховного Суду, не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Крім того указує, що надані позивачем копії квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг не містять будь-якої інформації щодо предмету доказування, не підтверджують проживання [PERSON] з [PERSON] та ведення ними спільного господарства, оскільки усі оплати здійснювалися вже після смерті [PERSON] , тобто після [INFO] . Також відповідач вважає передчасним заявлення позивачем вимоги про визнання права власності на спадкове майно, оскільки спадкоємець, після набрання законної сили рішенням суду про встановлення факту проживання однією сім`єю, має право прийняти спадщину в порядку, встановленому ст. 1269 ЦК України, та набути право на спадщину відповідно до статей 1296-1298 ЦК України. Крім того, відповідач посилався на те, що не є належним відповідачем у даній справі, адже позов пред`явлено до Виконавчого комітету Одеської міської ради, тоді як органом місцевого самоврядування, що представляє територіальну громаду м. Одеси, є Одеська міська рада, яка є належним відповідачем у даній справі. При цьому Виконавчий комітет Одеської міської ради та Одеська міська рада є окремими суб`єктами місцевого самоврядування із законодавчо визначеними для кожного з них межами повноважень. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник - адвокат Биков Д. Ю. позов просили задовольнити. Представник Виконавчого комітету Одеської міської ради у судове засідання не з`явився, про розгляд справи відповідач повідомлений належним чином. Заслухавши пояснення позивача та її представника, показання свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд зазначає таке. Судом установлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 22.03.2018, актовий запис № 3150. [PERSON] на підставі договору дарування від 13.03.2009, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Диким С. П., зареєстрованим в реєстрі за № 252, на праві спільної часткової власності належало 69/1000 частин квартири [ADDRESS] . 18 вересня 2018 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Яковлєвою О. М. заведено спадкову справу № 25/2018 до майна померлого [INFO] [PERSON] . Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Яковлєвою О. М. 24.07.2019 видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на ім`я [PERSON] на 69/1000 часток у праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України). Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Згідно зі ст. 1264 ЦПК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права й обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно із частиною першою статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України). Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарством є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 06 жовтня 2021 року у справі № 521/21655/19 (провадження № 61-5847св21). Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. Водночас, звертаючись до суду з вимогою про встановлення факту проживання однією сім`єю, [PERSON] належних, допустимих, достатніх та беззаперечних доказів на підтвердження факту проживання позивача однією сім`єю з [PERSON] без реєстрації шлюбу у період з березня 2012 року до 08.03.2018, ведення в зазначений період спільного господарства, наявність спільного бюджету, взаємних прав та обов`язків подружжя, набуття майна, тощо суду не надано. При цьому, копія акта, складеного [PERSON] та [PERSON] , не є належним та допустимим доказом на підтвердження факту проживання позивача однією сім`єю з [PERSON] без реєстрації шлюбу, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, взаємних прав та обов`язків подружжя. В акті не зазначено, зокрема, на підставі яких відомостей особи, що його підписали, зробили висновок про наявність у [PERSON] та [PERSON] спільного бюджету, спільних витрат, пов`язаність спільним побутом, участь у повсякденних витратах, утриманні у належному стані будинку та присадибної ділянки, розташованих за адресою: [ADDRESS] . Крім того, надані позивачем копії квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг не містять інформації щодо предмету доказування, не підтверджують проживання [PERSON] з [PERSON] та ведення ними спільного господарства, оскільки усі платежі здійснені після 08.03.2018, тобто вже після смерті [PERSON] . Показаннями допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON] також не підтверджується, що між позивачем та [PERSON] в зазначений період існували відносини, притаманні подружжю, наявність спільного бюджету, проведення спільних витрат тощо. Разом з тим, як указано у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 129/2115/15-ц для встановлення факту спільного проживання, показання свідків не можуть бути єдиною підставою. Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16). Крім того, як слідує з повного Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 0004026634 від 23 червня 2023 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , 01 червня 1993 року зареєстровано шлюб, актовий запис № 595. Права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану (ст. 13 КпШС України в редакції, чинній на час виникнення правовідносин). Відповідно до ч. 1 ст. 36 Сімейного кодексу України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Статтею 25 Сімейного кодексу України, визначено, що жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Виходячи з наведеного, право на встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу виникає лише після припинення попереднього шлюбу. Тобто, суд не може встановити факт проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, у випадку, якщо один з них перебував у зареєстрованому шлюбі, оскільки це прямо суперечить вимогам статті 25 Сімейного кодексу України. Відповідна правова позиції зазначена, зокрема, в постанові Верховного Суду від 25.04.2019 у справі № 759/4569/18. Отже, матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] з 01 червня 1993 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Відомості про припинення чи розірвання указаного шлюбу відсутні. У судовому засіданні [PERSON] зазначила, що 01.06.1993 між нею та [PERSON] зареєстровано шлюб, проте тривалий час вони не проживали разом та їй стало відомо, що [INFO] [PERSON] помер у російській федерації, у підтвердження чого надала копію свідоцтва про його смерть. Разом з тим, доводи [PERSON] про те, що між нею та [PERSON] припинені фактичні шлюбні відносини ще до 2012 року не є підставою для задоволення заяви про встановлення юридичного факту. Дана обставина не має правового значення для вирішення питання наявності спадкових прав. Указаний висновок узгоджується з висновком, викладеним у постанові від 25.04.2019 у справі № 759/4569/18. Перебування в зареєстрованому шлюбі виключає встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 244/4801/13-ц)ю Отже, позовна вимога щодо встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивача з [PERSON] у період із березня 2012 року до 08.03.2018 суперечить вимогам статті 25 СК України, оскільки попередній шлюб позивача з [PERSON] не розірвано, а помер [PERSON] [INFO] . Крім того, як слідує з позовної заяви, відповідачем у справі Чоповою П. І. визначено Виконавчий комітет Одеської міської ради. Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року в справі № 759/19779/18 (провадження № 61-4523св21) вказано, що: «у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування». Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19 січня 2022 року у справі № 280/4/18. Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги. За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зробила правовий висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо неналежного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зазначила, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. У цій справі предметом позову є зокрема визнання за позивачем в порядку спадкування за законом права власності на квартиру [ADDRESS] , що належала [PERSON] , який помер [INFO] . Відповідно до ч. 1 ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчі органи рад - органи, які відповідно до Конституції України та цього Закону створюються сільськими, селищними, міськими, районними в містах (у разі їх створення) радами для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування у межах, визначених цим та іншими законами. Відповідно до ст. ст. 10, 11 Закону сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади. Згідно з ч. 1 ст. 60 Закону територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Отже, Виконавчий комітет Одеської міської ради та Одеська міська рада є окремими суб`єктами системи місцевого самоврядування, із законодавчо визначеними для кожного з них межами повноважень та які діють за принципом розподілу наданих їм повноважень. Згідно із статтею 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд починається спочатку. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначити відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї обставини є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Для визнання відповідача неналежним, крім названої обставини, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, тобто належного відповідача. Відповідно до частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. У даній справі позивач пред`явив позовні вимоги до Виконавчого комітету Одеської міської ради, тоді як належним відповідачем у даній справі є Одеська міська рада. Клопотання про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача позивач не заявляла. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Крім того, як слідує з матеріалів справи, 24.07.2019 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Яковлєвою О. М. видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на ім`я [PERSON] на 69/1000 часток у праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. За правилами частини першої статті 1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Під час розгляду справи судом установлено, що на ім`я [PERSON] 24.07.2019 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Яковлєвою О. М. вже видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на 69/1000 часток у праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] . Право власності на указану частку у праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] 24.07.2019 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.07.2019, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24.07.2019. За таких обставин, також відсутні підстави вважати порушеними, невизнаними чи оспорюваними спадкові права позивача. Враховуючи наведе вище, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені [PERSON] по сплаті судового збору слід залишити за нею.

Outcome: dismissed