Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати неповнолітню [PERSON] , [INFO] , в особі законного представника [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням (будинком), який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Визнати, що рішення суду за цією заявою є підставою для зняття [PERSON] з реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивачу на праві приватної власності належить будинок в [ADDRESS] . За вказаною адресою з 10.11.2011 року значиться зареєстрованою [PERSON] , [INFO] , яка є онукою позивача. Проте, неповнолітня [PERSON] в особі законного представника [PERSON] вже понад рік не проживає за місце реєстрації, комунальні послуги не сплачує, участі в утриманні житла не бере, особисті речі відповідача в будинку відсутні. Перешкод в користування житловим приміщенням ні позивач, ні члени її родини відповідачу не чинили. Факт реєстрації відповідача порушує право позивача на вільне розпорядження та користування майном, позивач позбавлена можливості оформити субсидію. Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29.08.2023 року позовну заяву позивача залишено без руху з наданням строку протягом десяти днів з дня її отримання для усунення недоліків позову (а.с.18-20). 04.10.2023 року до суду від [PERSON] надійшла заява з додатками на виконання ухвали суду про залишення без руху (а.с.26-37). Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13.10.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження (а.с. 39). Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17.06.2024 року замінено у цивільній справі третю особу Службу у справах дітей та сім`ї Васильківської міської ради на належну третю особу Службу у справах дітей та сім`ї Глевахівської селищної ради. Витребувано у Служби у справах дітей та сім`ї Глевахівської селищної ради відповідний висновок про доцільність чи відсутність підстав зняття зреєстрації місцяпроживання неповнолітньої [PERSON] (а.с.74-76). Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19.11.2024 року підготовче провадження закрито, справу призначено до розгляду по суті (а.с. 108-109). Сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. [PERSON] в судове засіданні не з`явилася, направила до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує, проти ухвалення заочного рішення суду не заперечує (а.с.52, 87). Законний представник неповнолітньої [PERSON] , [INFO] - [PERSON] в судове засіданні не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася судом належним чином, але повертаються конверти із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 51, 60, 69, 82, 107, 120), та у порядку ч. 11 статті 128 ЦПК України, шляхом розміщення оголошення на сайті «Судової влади» (а.с. 62, 69), клопотань про відкладення або слухання справи до суду не надходило. Представник Служби у справах дітей та сім`ї Глевахівської селищної ради в судове засіданні не з`явилися, направили заяву, в якій просили проводити розгляд справи у їх відсутності (а.с. 104). Інших заяв та клопотань до суду не надходило. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності відзиву відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі заочного рішення та відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 01.09.2004 року (а.с. 32-33). Відповідно до витягу №176 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 04.08.2023 року, за адресою [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] (а.с. 34). Глевахівська селищна рада Фастівського району Київської області видала довідку №181 від 10.08.2023 року, в якій зазначила, що [PERSON] , [INFO] , дійсно зареєстрована, але не проживає в [ADDRESS] (а.с. 35). Відповідно до акту №55 обстеження житлово-побутових умов від 08.08.2023 року, складеним депутатом Глевахівської селищної ради, проведено обстеження житлово-побутових умов за адресою: [ADDRESS] , та встановлено, що за вказаною адресою зареєстровані та проживають позивач та її сини, також значиться зареєстрованою [PERSON] , [INFO] , яка з листопада 2011 року за місцем реєстрації не проживає (а.с. 36). 15.11.2024 року до суду на виконання ухвали суду про витребування доказів від Служби у справах дітей та сім`ї Глевахівської селищної ради надійшов висновок про відсутність підстав зняття зреєстрації місця проживання неповнолітньої [PERSON] (а.с.98-103). Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. За порівняльним аналізом статтей 383, 391, 405 ЦК України та статтей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону, при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення (постанова Верховного Суду від 09 грудня 2020 року в справі № 209/2642/18). Вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім`ї у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів (постанова Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13). Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. Втрату права користування житлом можуть обумовити лише такі дії членів сім`ї власника житла, які пов`язані зі зловживанням ними своїми правами або з невиконанням покладених на них обов`язків і безпосередньо порушують при цьому права та законні інтереси інших осіб. Відповідно до частин третьої та четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з місцем її реєстрації. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України). Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Предметом доказування у даній справі, з урахуванням змісту позовних вимог до неповнолітньої [PERSON] та правових підстав, за яких ці вимоги пред`явлено позивачем, є відсутність, непроживання неповнолітньої [PERSON] без поважних причин понад один рік в квартирі позивача. Судом встановлено, що [PERSON] є неповнолітньою особою, а тому, відповідно до наведених положень закону, вона не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її непроживання у спірному будинку обумовлений поважними причинами, що не є підставою для позбавлення особи права користування житлом, у якому на законних підставах зареєстрований її батько. Неповнолітня [PERSON] була зареєстрована у спірному будинку з 10.11.2011 року, за місцем реєстраційного обліку її батька. Крім того, позивачем не надано до матеріалів справи належних та безспірних доказів місця проживання/перебування матері неповнолітньої - [PERSON] , що також має істотне значення для правильного вирішення спору, стороною в якому є дитина, права якої захищено положеннями Закону України «Про охорону дитинства». Визнання неповнолітньої [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є порушенням її житлових прав, які гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Враховуючи викладене, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Згідно ст. 141 ЦПК України, суд покладає судові витрати по сплаті судового збору на позивача. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed