Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-23 00:00:00

У лютому 2024 року позивач [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Широківський відділ державної виконавчої служби у Криворізькому районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання. Свої вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] досяг повноліття, але після закінчення навчання в Державному вищому навчальному закладі «Запорізький будівельний коледж» з 01.09.2021 він продовжив навчання на агробіологічному факультеті Національного університету біоресурсів і природокористування України скороченого терміну навчання денної форми за державним замовленням, який повинен закінчити 30.06.2024. 03.10.2019 заочним рішенням Кам?янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області за позовом [PERSON] про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання, до відповідача [PERSON] , при третій особі - його матері [PERSON] з відповідача були стягнуті аліменти на користь позивача, оскільки він на той момент продовжував навчання за денною формою навчання в Державному вищому навчальному закладі «Запорізький будівельний коледж», у розмірі частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 07.05.2019 і до закінчення навчання, тобто до 30.06.2021, але не більше ніж до досягнення позивачем 23-х річного віку. Станом на 29.09.2021 відповідач мав заборгованість зі сплати аліментів за період з 07.05.2019 по 01.10.2021 в розмірі 76040,10 грн. 02.12.2022 рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про звільнення його від сплати заборгованості за аліментами та припинення сплати аліментів було відмовлено в повному обсязі. Зауважив, що відповідач на даний час працевлаштований і має постійний заробіток. Враховуючи викладене, стягнути з відповідача на користь позивача аліменти в розмірі частини заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, як за минулий час, а саме - з 01.09.2021, з моменту початку навчання [PERSON] на агробіологічному факультеті Національного університету біоресурсів і природокористування України скороченого терміну навчання денної форми за державним замовленням, але не більше ніж до досягнення позивачем 23-х річного віку; стягнути судові витрати з відповідача. У червні 2024 позивач подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, в яких просив стягнути з відповідача на користь позивача аліменти в розмірі частини заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, як за минулий час, а саме - з 30.06.2021, з моменту закінчення навчання [PERSON] в ДВНЗ «Запорізький будівельний коледж» так і на майбутнє з урахуванням факту продовження ним навчання на агробіологічному факультеті Національного університету біоресурсів і природокористування України скороченого терміну навчання денної форми за державним замовленням, але не більше ніж до досягнення позивачем 23-х річного віку; стягнути судові витрати з відповідача. Відповідач подав до суду заяву про зупинення провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України. Оскільки він, відповідач, в даний час перебуває у складі Збройних Сил України, які переведені на воєнний стан. В свою чергу, позивач подав заперечення проти заявленого клопотання відповідача про зупинення провадження у цій справі, з підстав викладених у запереченні. Згідно з ч.1 ст. 252 ЦПК України передбачений вичерпний перелік підстав для зупинення провадження по справі. Відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі: перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] перебуває на військовій службі в Збройних Силах України в/ч [NUMBER] . Згідно з п. 2 ч.1 ст. 253 ЦПК України, провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених пунктом 2 частини першої статті 251 цього Кодексу,до припинення перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції. Проте, у ч.2 ст.252 ЦПК України визначено, що не допускається зупинення провадження у справі про стягнення аліментів з підстави наявності спору про батьківство (материнство), визначення місця проживання дитини, про участь одного з батьків або родичів у вихованні дитини, спілкуванні з дитиною. Як вбачається із матеріалів даної справи, предметом спору є вимога про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання. Суд зважає на те, що, по-перше, відповідач не надав жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджувала його перебування на військовій службі в Збройних Силах України в/ч [NUMBER] . Крім того, зупинення провадження у справі на невизначений час може призвести до порушення цих інтересів (прав) дітей. Частинами ж першою та другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. З урахуванням наведеного суд вважає, що вимога відповідача про зупинити провадження у даній справі до припинення несення ним військової служби є безпідставною. Крім того, відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи. Суд зазначає, що зупинення провадження у даній справі призведе до порушення права позивачки на розумний строк розгляду її справи відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції. Відповідачем не вказано, у чому полягає передбачена законом неможливість розгляду зазначеної справи на період його знаходження на військовій службі, враховуючи, що він не позбавлений можливості здійснити реалізацію наданих йому ЦПК України прав через свого представника. Суд приймає до уваги особливе значення цієї справи в умовах воєнного стану, що на військовослужбовців під час воєнного стану, як і раніше, покладається обов`язок сплачувати аліменти, оскільки діти потребують особливої, додаткової уваги з боку держави та їх батьків, а їх утримання та захист виходить на перший план. Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що з метою недопущення порушення розумних строків розгляду справи, в задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про зупинення провадження по справі до припинення ним несення військової служби необхідно відмовити. Позивач в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку. Враховуючи, що належним чином повідомлені відповідачі в судове засідання не з`явилися, відзиву не подали, а тому відповідно до вимог ст.ст. 280, 281 ЦПК України, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає необхідним позов задовольнити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [INFO] народився [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану енергодарського міського управління юстиції у Запорізькій області 15.07.2016, про що зроблено відповідний актовий запис № 207. У вказаному свідоцтві про народження батьками зазначені: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи № 69726239 від 15.09.2021, [PERSON] з 15.09.2021 по теперішній час зареєстрований за адресою: [ADDRESS] 2021 році [PERSON] закінчив Державний вищий навчальний заклад «Запорізький будівельний коледж», освітня програма «Будівництво та експлуатація будівель і споруд», що підтверджується дипломом молодшого спеціаліста [NUMBER] від 30.06.2021. [PERSON] , студент 3 курсу скороченого терміну денної форми навчання за державним замовленням, який навчається на агробіологічному факультеті Національного університету біоресурсів і природокористування України: освітній ступінь «Бакалавр», спеціальність 201 «Агрономія», рік вступу 01.09.2021, рік закінчення 30.06.2024, що підтверджується довідкою Національного університету біоресурсів і природокористування України № 1230 від 05.01.2024. Статтею 199 СК України передбачено обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Зокрема, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги та спосіб сплати аліментів (ст.ст. 199, 200, 201 СК України). При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Згідно ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину). Сімейний кодекс України виходить із принципу рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. Аналіз ст.ст. 199, 200 СК України вказує на те, що законодавець пов`язує обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, до досягнення ними двадцяти трьох років за умови, коли батьки можуть надавати таку матеріальну допомогу. При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків з надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частинах 1, 2 ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Разом із тим, аліменти, спрямовані на утримання повнолітніх дочки, сина, повинні бути достатніми і, разом із тим, співмірними з урахуванням мети аліментного зобов`язання. Судом встановлено, що [PERSON] є повнолітнім, на момент подачі позові до суду не досягнув віку двадцяти трьох років, закінчив навчання у червні 2024 року та отримав освітній ступінь «Бакалавр» і доказів отримання ним доходу суду не подано. Суд вважає, що відповідач [PERSON] є особою працездатного віку, стан його здоров`я суд вважає задовільним, оскільки доказів про зворотнє не надано та в судовому засіданні таких не здобуто. Тобто, за своїм станом здоров`я та матеріальним становищем відповідач може виконувати обов`язки щодо утримання сина, який досяг повноліття, навчався до [INFO] на агробіологічному факультеті Національного університету біоресурсів і природокористування України: освітній ступінь «Бакалавр», спеціальність 201 «Агрономія», рік вступу 01.09.2021. Зважаючи на те, що син відповідача [PERSON] є повнолітнім, продовжував навчання та потребує у зв`язку з цим матеріальної допомоги, беручи до уваги, що відповідач може надавати таку матеріальну допомогу, а також приймаючи до уваги те, що відповідно до ст. 141 СК України, батько та мати мають рівні права та обов`язки по відношенню до дитини, а відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, враховуючи визнання відповідачем позову, суд приходить до переконання що з відповідача в користь позивача підлягають стягненню аліменти у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, оскільки такий розмір буде достатніми для належного утримання повнолітнього сина, який продовжував навчання на момент подачі позову. Суд зазначає, що позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження викладених ним обставин щодо вже прийнятих рішень судів про стягнення аліментів з відповідача, наявній заборгованості по аліментах. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме в частині стягнення аліментів з відповідача в користь позивача у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, а саме - з 13.02.2024 (дата подачі позову до суду), але не більше ніж до досягнення позивачем 23-х річного віку, тобто до [INFO] . Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 137 ЦПК України, визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Крім того, ст. 136 ч. 4 ЦПК України, встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», визначає, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18. Згідно ч.4 ст. 263 ЦПУ України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Як вбачається з матеріалів справи, між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про надання правових послуг від 05.01.2024. Згідно Акту приймання-передачі наданих послуг від 16.01.2024 вартість виконаної правової допомоги становить 1500,00 грн. Однак, заявником не надано належних та допустимих доказів в підтвердження сплати відповідачем [PERSON] коштів в розмірі 1500,00 грн., зокрема, не надано відповідної квитанції, платіжного доручення чи будь-якого розрахункового документу, що зареєстрований у встановленому порядку. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в стягненні витрат на професійну правову допомогу в розмірі 1500,00 грн. В порядку ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід стягнути з відповідача на користь держави. З урахуванням задоволення позову стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір у розмірі 1211,20 гривень.

Outcome: partial