Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-17 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання дитини та стягнення аліментів на своє утримання до досягнення дитиною 3-річного віку, у якій просить суд: - шлюб зареєстрований 27 вересня 2023 року Виконавчим комітетом Терешківської сільської ради Полтавського району Полтавської області, актовий запис № 18, між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] - розірвати. Після розірвання шлюбу [PERSON] залишити прізвище - [PERSON] . - стягнути з [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ) на користь [PERSON] ( [INFO] , РНОК [NUMBER] ) на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] аліменти в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходів), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення [PERSON] , повноліття. - стягнути з [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ) на користь [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ) аліменти на утримання дружини - [PERSON] в розмірі частини всіх видів заробітку (доходів) щомісячно до досягнення [PERSON] , трьох років, тобто до [INFO] . Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що 27.09.2023 року між сторонами було укладено шлюб. Від даного шлюбу вони мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Їхнє сімейне життя не склалося. На даний час вони не підтримують шлюбні відносини. Внаслідок втрати поваги, любові, довіри та дружби, їх сім`я фактично зруйнувалася. На даний час дитина проживає з позивачкою та повністю перебуває на її утриманні. [PERSON] , є працездатним, про наявність інших осіб, які б перебували на його утриманні позивачу не відомо, а тому вважає, що Відповідач має змогу сплачувати на її користь аліменти на утримання спільної дитини - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку щомісячно до досягнення повноліття. А також враховуючи відсутність в позивачки самостійного доходу, чоловік має компенсувати її втрату можливості повноцінно себе реалізувати у громадському житті та надавати визначену законодавством допомогу дружині, а саме сплачувати аліменти на її утримання до досягнення дитиною 3-річного віку. Позивачка у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, просила позов задовольнити та після розірвання шлюбу залишити прізвище « [PERSON] ». Судовий збір за позовну вимогу про розірвання шлюбу прохала віднести за її рахунок. Відповідач у судове засідання не з`явився, надав заяву у якій позовні вимоги визнав в повному обсязі, не заперечував проти їх задоволення. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 27.09.2023 між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] , Виконавчим комітетом Терешківської сільської ради Полтавського району Полтавської області, актовий запис №18, зареєстровано шлюб, що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . Як зазначено в позовній заяві та не спростовано відповідачем, у позивачки [PERSON] сімейне життя з відповідачем не склалося. Внаслідок втрати поваги, любові, довіри та дружби, їх сім`я фактично зруйнувалася. На даний час вони не підтримують шлюбні відносини. На даний час дитина проживає з позивачкою та повністю перебуває на її утриманні. На думку позивачки, їхня сім`я вже не існує, примирення між ними не відбудеться. Продовження подружнього життя неможливе та не доцільне, а тому буде суперечити їхнім особистим інтересам. Відповідно до положень статті 51 Конституції України та статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки й чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 55 СК України встановлено, що дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. Згідно з частиною 3 та частиною 4 статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до частини 2 статті 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. За змістом частини 3 статті 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до вимог статті 110 цього Кодексу, якою закріплено право одного з подружжя на подання позову про розірвання шлюбу. Згідно з частиною 1 статті 110 сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Обмеження права на подання позову, визначені частиною 2 статті 110 СК України, судом не встановлені. Відповідно до частини 2 статті 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно частини 3 статті 109 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. За таких обставин, суд, приходить до висновку, що позовна заява позивачки про розірвання шлюбу є виваженою та свідомою, відповідає її дійсній волі, причини, з яких вона наполягає на розірванні шлюбу, є обґрунтованими, сімейні стосунки подружжя є формальними, відповідач не заперечує щодо розірвання шлюбу, та поновити шлюбно-сімейні стосунки сторони наміру не мають, у зв`язку з чим подальше спільне життя як подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та порушувало принцип добровільності шлюбу, визначений статтею 24 Сімейного кодексу України, що має істотне значення, а отже перешкод для розірвання шлюбу суд не вбачає. За змістом статті 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Вирішуючи позовну вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання їх спільної малолітньої дитини, суд виходить з наступного. Від шлюбу сторони мають спільну дитину [PERSON] , яка народилася [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. Малолітня [PERSON] проживає разом з матір`ю, позивачем по справі. Відповідно до вимог\~ст. 180 Сімейного кодексу України\~батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 181 Сімейного кодексу України\~визначено способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ч. 1\~ст. 182 Сімейного кодексу України\~при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Статтею 191 Сімейного кодексу України\~визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Виплачуються аліменти до повноліття дитини. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Згідно\~ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Пленум Верховного Суду України у п. 17\~постанови від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»\~роз`яснив, що, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2\~ст. 182 СК України. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3\~ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження»\~він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Враховуючи вищезазначені обставини, а також обов`язок обох батьків утримувати дитину, те що відповідач визнав позовні вимоги, суд вважає, що позов в частині стягнення аліментів на утримання дитини, підлягає задоволенню та вважає за необхідне стягнути з відповідача аліменти у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з 21.01.2025 року і до досягнення дитиною повноліття. Стосовно позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дружини, суд приходить до наступного. Положеннями\~статті 84 СК України\~передбачено право дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини», а саме: ч. 1 - дружина має право на утримання від чоловіка під час вагітності; ч. 2 - дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років; ч. 3 - якщо дитина має вади фізичного або психічного розвитку, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка до досягнення дитиною шести років; ч. 4 - право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу; ч. 5 - аліменти, присуджені дружині під час вагітності, сплачуються після народження дитини без додаткового рішення суду; ч. 6 - право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. Стаття 85 СК України\~регулює правовідносини з припинення права дружини на утримання. Частина 4\~статті 84 СК України\~регламентує умову виникнення права дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини - чоловік може надавати матеріальну допомогу. Принципове положення законодавця полягає у тому, що право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, і в разі розірвання шлюбу. Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини. Визначаючи розмір аліментів на утримання дружини, суд виходить саме з принципу справедливості та розумності, враховуючи потреби дружини та фінансові можливості відповідача, та те, що у зв`язку з доглядом за дитиною, якій менше трьох років, позивач не має змоги працювати і утримувати себе. Тому, з урахуванням викладеного та того що відповідачем визнано розмір аліментів зазначеного в позовній заяві, суд доходить висновку про те, що з відповідача можливо стягнути аліменти на утримання позивачки до досягнення дитиною трьох років у розмірі 1/4 частини заробітку (доходів) відповідача. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне. Згідно вимог п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Позивач при зверненні до суду з цим позовом сплатила судовий збір за позовну вимогу про розірвання шлюбу в розмірі 1\~211, 20 грн., однак не сплачувала судовий збір за дві вимоги про стягнення аліментів у розмірі по 1211,20 грн., так як звільнена від сплати судового збору на підставі ч. 1 п. 3 ст. 5 ЗУ "Про судовий збір". За цих підстав, суд вважає, що судовий збір сплачений позивачкою за позовну вимогу про розірвання шлюбу в розмірі 1\~211, 20 грн. віднести за її рахунок, а з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір в сумі 2422,40 грн. за позовні вимоги про стягнення аліментів. На підставі викладеного і

Outcome: approved