Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом до відповідача [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів. В обґрунтування позовних вимог позивачем викладено обставини, що з 25.08.2018 він перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. В даному шлюбі у них народився син [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося, у них різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства, через що між ними виникають непорозуміння, припинилися шлюбні стосунки, їх шлюб носить формальний характер, примирення між ними не буде, а тому подальше його збереження неможливе, і воно суперечить інтересам подружжя та принципу добровільності шлюбу. Разом з тим, відповідач неодноразово повідомляла позивачу, що має намір виїхати на постійне місце проживання до Німеччини, а дитину залишити на виховання у своїх батьків, а тому домовленості щодо утримання дитини сторонами не досягнуто. Однак, на даний час малолітній син проживає разом з позивачем, а тому він матеріально утримує та належним чином піклується про його здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. У зв`язку із не досягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить розірвати шлюб, укладений між ними, визначити місце проживання дитини разом з ним та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 3 000,00 грн щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову, і до досягнення дитиною повноліття. Позивач у судове засідання не з`явився, однак подав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує повністю. Відповідач у судове засідання не з`явилася, однак подала заяву, в якій вказала, що не заперечує проти задоволення позову та просила врахувати її майновий стан при вирішенні розміру аліментів. Відповідно до статті 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що є усі законні підстави ухвалити рішення про задоволення позову. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, однак надіслали висновок щодо недоцільності визначення місця проживання дитини, даний висновок підтримують та просять справу розглядати без присутності їх представника за наявними матеріалами справи. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, через неявку всіх учасників справи. При розгляді справи судом, учасниками справи подано заяви та клопотання та судом було вчинено інші процесуальні дії, зокрема. Ухвалою суду залишено без руху позовну заяву. Ухвалою суду відкрито провадження у справі. Ухвалою суду залучено до участі у справі третю особу та справу направлено в орган опіки та піклування для надання письмового висновку. Перевіривши, дослідивши об`єктивно та оцінивши зібранні у справі докази, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин. Суд, встановив, що сторони по справі зареєстрували шлюб 25.08.2018, про що складено актовий запис № 1642 Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , видане 25.08.2018 Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області. Від даного шлюбу у сторін народився малолітній син [PERSON] , [INFO] , про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане 24.05.2023 Тернопільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис № 905. Із довідки № 21311 від 19.08.2024 та акту обстеження квартири [ADDRESS] від 16.08.2024 СЖБК «Калина плюс» вбачається, що позивач [PERSON] проживає разом зі своїм малолітнім сином [PERSON] , [INFO] , в квартирі [ADDRESS] , без реєстрації. Позивач як на підставу заявлених вимог посилається на те, що фактичні шлюбні відносини між ним та відповідачем припинені, окреме проживання та відсутність спілкування свідчить про неможливість збереження шлюбу. Суд погоджується з такими аргументами позивача, виходячи з наступних норм права, які підлягають застосуванню та мотиви їх застосування. Частина 1 статті 1 СК України визначає засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів. Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання (частина 1 статті 2 СК України). Згідно із частинами 1 і 2 статті 18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є: припинення правовідношення, а також його анулювання. Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (частина перша статті 24 СК України). Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України. За змістом частини третьої статті 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до частини першої статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З роз`яснень, даних у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року, вбачається, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, брати до уваги інші обставини життя подружжя. Суд встановив, що у сторін по справі є малолітній син, який проживає разом із позивачем, сторони проживають окремо та позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини. Враховуючи встановленні обставини справи та оцінивши усі докази є усі підстави вважати, що шлюб між сторонами носить формальний характер, подальше спільне життя подружжя неможливе і збереження сім`ї суперечить інтересам сторін та принципу добровільності шлюбу. За таких обставин, суд вважає, що права та інтереси позивача були порушені відповідачем, і вказані порушені права та інтереси підлягають захисту судом, шляхом розірвання шлюбу, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстрований 25.08.2018, про що складено актовий запис № 1642 Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області. Щодо вимоги про стягнення аліментів, суд погоджується з аргументами позивача про необхідність утримування відповідачем неповнолітньої дитини, виходячи з наступних норм права, які підлягають застосуванню та мотиви їх застосування. Відповідно до ч. 1 ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 3 статті 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Статтею 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 184 Сімейного кодексу України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Згідно ст. 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Зі змісту ст. 27 Конвенції про права дитини та ч. 2 ст. 182 СК України вбачається, що при визначенні розміру аліментів суд має враховувати ряд обставин, як стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів. Разом з тим, визначальним при вирішенні питання про розмір аліментів є інтереси дитини. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. За вказаних обставин, зважаючи на те, що дитина потребує матеріальної допомоги і відповідач зобов`язана надати їй матеріальну допомогу, оскільки вона є працездатного віку та нею не представлено суду жодних доказів про наявність в неї на утриманні інших дітей, чи непрацездатних чоловіка, батьків, а також те, що за своїм станом здоров`я вона не може виконувати своїх обов`язків по утриманню неповнолітнього сина, визначаючи розмір аліментів, який на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, суд, з урахуванням вимог статті 182 СК України, враховує, стан здоров`я та матеріальне становище дитини і платника аліментів, а тому, вважає, що позовні вимоги в частині стягнення аліментів підлягають до задоволення, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 3 000,00 грн, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з врахуванням індексації, щомісячно, починаючи з 13 червня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття. Згідно ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Тому, суд вважає, що рішення суду в частині стягнення аліментів підлягає до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць. Щодо вимоги про визначення місця проживання дитини, суд дійшов наступного висновку. Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладно у частині восьмій статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини. Згідно із статтею 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. У статті 157 СК України зазначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (частина перша статті 160 Сімейного кодексу України). Положеннями частини четвертої статті 29 Цивільного кодексу України встановлено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я в якому вона проживає. Законодавець визначив певний порядок вирішення батьками питання участі у вихованні дитини. Так, у випадку якщо мати і батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішений органом опіки та піклування або судом. Таким чином, законодавством встановлена варіативність вирішення цього питання, тобто батьки можуть його вирішити у судовому порядку або звернутися до відповідного органу опіки і піклування. Якщо хтось із батьків не погоджується із рішенням органу опіки та піклування, він може звернутися для вирішення спору щодо визначення місця проживання дитини до суду. З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що малолітній син [PERSON] , [INFO] , проживає без реєстрації разом зі своїм батьком позивачем [PERSON] в квартирі [ADDRESS] , де створені відповідні умови для проживання, виховання та розвитку малолітньої дитини. Разом з тим, згідно з висновку органу опіки та піклування Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради № 31957-Ю/2024 від 16.12.2024, затвердженого на підставі рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 1873 від 11.12.2024, у зв`язку з відсутністю предмета спору, орган опіки та піклування вважає, що підстав для визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом із батьком [PERSON] немає. Судом з`ясовано, що між сторонами відсутній предмет спору щодо визначення місця проживання дитини, про що свідчить вищезгаданий висновок органу опіки та піклування Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради. Більше того, матеріали справи не містять жодних доказів, що відповідач будь-яким чином раніше оспорювала можливість проживання дитини разом з батьком, створювала перешкоди для цього або вчиняла передбачені або не передбачені законом дії, направлені на зміну місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , що дає підстави стверджувати, що питання місця проживання дитини було врегульоване позасудово. Таким чином, із матеріалів справи вбачається, що ще до подання позову позивач і відповідач досягли згоди щодо місця проживання малолітнього сина. Відтак, позивачем не викладено обставин та відсутнє обґрунтування того, що між ним та відповідачем існує спір щодо виховання та утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , оскільки судом встановлено, що дитина проживає разом із позивачем та перебуває на його утриманні, про що не заперечується сторонами. Будь-яких підстав вважати, що право батька дитини на визначення місця проживання сина із ним, не визнається, заперечується матір`ю дитини чи будь-ким наразі немає, докази про таке відсутні. Міркування позивача про протилежне ґрунтуються на недопустимих у доказуванні припущеннях. Суд вирішує спір, що реально виник, і не робить припущень щодо обставин і фактів, які ще не виникли, та не регулює правовідносин щодо обставин проживання дитини, які не існують. За відсутності позову одного з батьків, з яким не проживає дитина, не вимагається підтвердження судом факту наявності в іншого з батьків права на визначення місця проживання дитини, визнання такого права тощо, оскільки для цього відсутні процесуально-правові підстави. Звернення до суду про вирішення спору одного з батьків, право якого не порушено, дає підстави для відмови у задоволенні позову. За таких обставин, дійшов висновку про відсутність між сторонами спору про визначення місця проживання дитини, який би підлягав вирішенню судом на підставі статті 161 СК України, оскільки ні своїми діями, ні своєю поведінкою відповідач не виявляє наміру чи бажання на даний час змінювати місце проживання малолітнього сина, що свідчить про її погодження з визначеним місцем проживання дитини у позасудовому порядку. Відтак, з урахуванням викладеного, суд дійшов до переконливого висновку, що між сторонами фактично відсутній предмет спору в частині вимоги щодо визначення місця проживання дитини, що унеможливлює вирішення даного питання по суті незалежно від обґрунтованості позову. Як наслідок, права, свободи чи інтереси позивача у даній справі з приводу даної вимоги не є порушеними, невизнаними або оспорюваними, а тому вони і не потребують здійснення ефективного судового захисту. Будь-який цивільно-правовий спір передбачає наявність порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи законного інтересу, необхідність захисту якого слугує передумовою звернення до суду. Натомість, дублювання рішень органу опіки та піклування судом під час розгляду цивільного спору не відповідає завданням цивільного судочинства. За встановлених обставин, враховуючи наведені норми матеріального права, у повному обсязі встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про визначення місця проживання дитини. Щодо стягнення судових витрат, суд дійшов наступного висновку. Згідно з ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з частиною 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Частиною 1 статті 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Як вбачається із матеріалів цивільної справи, позивачем при подачі позову до суду було сплачено судовий збір за вимогу про розірвання шлюбу. За вказаних обставин, зважаючи на визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, слід з відповідача на користь позивача стягнути 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову та 50 відсотків судового збору повернути позивачу з державного бюджету, а також, стягнути з відповідача на користь держави 50 відсотків судового збору, як за вимогу про стягнення аліментів. Також враховуючи, що позов в частині вимоги про визначення місця проживання не підлягає задоволенню, суд вважає, що судові витрати покладаються на позивача. На підставі наведеного,

Outcome: partial