Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-25 00:00:00

09 грудня 2024 року [PERSON] звернулася до Московського районного суду м.\~Харкова з позовом до [PERSON] , в якому просить: стягнути на її користь зі [PERSON] аліменти на утримання недієздатного повнолітнього сина інваліда першої групи «А» [PERSON] , [INFO] , який для відносно повноцінного функціонування потребує цілодобового догляду, пожиттєвого прийому лікарських препаратів, у твердій грошовій сумі у розмірі 8000,00 грн. з усіх видів його заробітку (доходу), з індексацією відповідно до закону. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, шлюб розірвано рішенням суду. Від шлюбу сторони мають двох дітей, рішенням суду молодший син [PERSON] , [INFO] , визнаний недієздатним, а позивач призначена його опікуном, також рішенням суду недієздатність сина продовжена. Рішеннями судів першої та апеляційної інстанції розглянута справа за її позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання [PERSON] , [INFO] , якими ухвалено стягувати аліменти у розмірі 1/6 частини з заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З часу ухвалення судових рішень змінились обставини, які, як зазначає позивач, свідчать про наявність підстав для збільшення розміру аліментів. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2024 року відкрито провадження у справі, встановлено строки для подання заяв по суті справи. 03 січня 2025 року до Московського районного суду м. Харкова надійшли письмові пояснення по справі від [PERSON] , в яких останній зазначив, що з лютого 2022 року він офіційно не працевлаштований, має заборгованість за комунальні послуги. Зазначив, що кожного місяця перераховує на непрацездатного сина 2000,00 грн, які отримує завдяки матеріальній допомозі своїх родичів та близьких. Зазначив, що позовні вимоги можуть бути задоволені частково, а саме у розмірі 3000,00 грн. 21 січня 2025 року до Московського районного суду м. Харкова від [PERSON] надійшли додаткові пояснення, в яких позивачка зазначила, що за її підрахунками витрати на сина, без урахування витрат на одяг, масаж тощо, складають близько 17000,00 грн (ліки, підгузки, продукти харчування, оплата доглядальниці). 23 січня 2025 року від [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без її участі. У судове засідання сторони не з`явилися, повідомлялися належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи по суті без фіксування судового процесу. Суд, дослідивши матеріали справи, перевіривши обставини у справі, встановив таке. Згідно свідоцтва про зміну імені від 19.05.2020 серії [NUMBER] [PERSON] , [INFO] , змінила прізвище на [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 29.07.1995\~року. Рішенням Московського районного суду м. Харкова 24.10.2012 шлюб між сторонами розірвано. Від шлюбу сторони мають двох дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . Після розірвання шлюбу [PERSON] залишився проживати із матір`ю, що визнається та не заперечується відповідачем. Згідно висновку медико-соціальної експертної комісії [PERSON] є інвалідом І групи «А» з 08.05.2019, інвалідом з дитинства з ураженням опорно-рухової системи, безстроково, потребує постійного стороннього догляду і допомоги. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 28.10.2019 у справі № 643/9279/19 [PERSON] визнано недієздатним, встановлено над ним опіку та призначено опікуном [PERSON] . Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 24.01.2023 у справі №\~643/17795/21 продовжено строк дії рішення Московського районного суду м. Харкова від 28.10.2019 у справі № 643/9279/19. Постановою Харківського апеляційного суду від 18.06.2020 у справі № 643/1659/20, змінено рішення Московського районного суду м. Харкова від 20 березня 2020 року та стягнуто зі [PERSON] на користь [PERSON] на утримання повнолітнього непрацездатного сина [PERSON] , аліменти в розмірі 1/6 частини його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для особи відповідного віку. [PERSON] зареєстрований та проживає разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Згідно договору найму житлового приміщення від 01.10.2024 та, як зазначає сама позивачка, вона та [PERSON] проживають за адресою [ADDRESS] 25. Відповідно до посвідчення [NUMBER] , виданого Управлінням соціальної захисту населення адміністрації Салтівського району Харківської міської ради від 24.11.2022, [PERSON] призначена державна соціальна допомога, як особі з інвалідністю з дитинства з 08.05.2019 у сумі 6906,90 грн безстроково. Положеннями ч. 8, 9 ст. 7 Сімейного Кодексу України (далі СК України) передбачено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. За загальним правилом, встановленим статтею 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Главою 16 Розділу ІІІ СК України регламентовано підстави виникнення обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина та порядок його виконання. Відповідно до ст. 198 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати. Аналіз змісту зазначеної статті дає підстави для висновку, що для виникнення обов`язку батька (матері) утримувати свого повнолітнього сина (дочку) необхідні наявність трьох умов: син (дочка) є непрацездатними; син (дочка) потребує матеріальної допомоги; батько (мати) мають матеріальну можливість утримувати сина (дочку). Згідно ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. При цьому ч. 1 ст. 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Як встановлено в судовому засіданні та слідує з матеріалів справи, [PERSON] часто відвідує різних лікарів та постійно потребує приймання дороговартісних ліків. В заперечення вимог позивачки відповідач посилається на той факт, що він ніде не працює та не має змоги сплачувати аліменти в більшому розмірі, просить позов задовольнити частково, а саме згоден сплачувати на утримання повнолітнього сина з інвалідністю 3000,00 грн. Відповідачем долучено до пояснень копії квитанцій про оплату ним аліментів за ВП №\~62455875 у розмірі 2000,00 грн щомісячно. Враховуючи захворювання сина та цілодобову необхідність в догляді та нагляді за ним, [PERSON] офіційно працевлаштована, має стабільний дохід, в той час як відповідач не бажає брати участь в базових та додаткових витратах на утримання непрацездатного сина, оскільки кошти які сплачує відповідач, хоча і відповідають визначено рішенням суду розміру, проте у реаліях сьогодення є мізерними та недостатніми. У даному випадку син сторін по справі, [PERSON] , 2001 року народження являється інвалідом з дитинства І-А групи довічно. Відповідно до статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», непрацездатними є особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону. Важливою є непрацездатність повнолітньої дитини за станом здоров`я, тобто наявність у дитини статусу інваліда. Інвалідом визнається особа зі стійким розладом функцій організму, зумовленим захворюванням, травмою (її наслідками) або вродженими вадами розумового чи фізичного розвитку, що призводить до обмеження нормальної життєдіяльності, викликає в особи потребу в соціальній допомозі і посиленому соціальному захисті, а також виконання з боку держави відповідних заходів для забезпечення її законодавчо визначених прав (стаття 1 Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні»). Подібне визначення інваліда міститься і у Законі України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні». При цьому не має значення, яку групу інвалідності має дитина. Батьки, за загальним правилом, мають добровільно утримувати свою непрацездатну дитину. В разі відмови батьків від надання утримання аліменти можуть бути стягнені з них рішенням суду за позовом як самої дитини, так і того з батьків, з яким проживає дитина. При визначенні розміру аліментів суд виходить з принципу повної рівноправності обох батьків батька і матері у всіх правах і обов`язках відносно своїх дітей. Мати і батько не мають жодних переваг щодо здійснення виховання та утримання дітей. Суд зауважує, що позивачка, окрім самого догляду і нагляду за повнолітнім непрацездатним сином постійно витрачає кошти, які отримує за результатами своєї праці, при цьому вирахувати співвідношення витрат на неї особисто та сина, на переконання суду неможливо. При цьому, батько дитини, який фізично не допомагає у догляді та нагляді за сином, повинен хоча б у матеріально вираженій формі допомагати матері. Враховуючи, що відповідач є молодою працездатного віку особою, інших утриманців немає, доказів проблем зі здоров`ям не надав, а навпаки зазначив, що за професією є спортивним тренером, та виходячи із загальних засад цивільного судочинства, принципів рівності прав і обов`язків батьків, розумності та справедливості, суд доходить висновку про стягнення аліментів у розмірі 5000,00 грн щомісячно є справедливим та достатнім з урахуванням наведеного вище. Разом з цим, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч. 1 ст. 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Згідно п. 4, 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини. Аналіз наведеного свідчить про те, що предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто, правові підстави позову це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові. Оскільки повноваження органів влади є законодавчо визначеними, то суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює їх правильну правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Звертаючись з позовом про збільшення розміру аліментів на повнолітнього непрацездатного сина, позивач посилалась на статтю 198 СК України, якою визначено обов`язок батьків утримувати своїх непрацездатних дочку, сина. Хоча при пред`явленні позову [PERSON] просить стягнути аліменти, однак суд, ґрунтуючись на висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (14-473цс18), шляхом порівняння дії положень сімейного закону доходить висновку про застосування при вирішенні спору в частині стягнення аліментів на повнолітнього непрацездатного сина сторін вимоги саме ст. 198 СК України з урахуванням положень ст. 192 СК України. Так, Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. З аналізу наведених норм процесуального права слідує, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту, якщо позивач обґрунтовувала цим свої позовні вимоги, проте помилково посилалась на певні норми права або некоректно сформулювала позовні вимоги. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Враховуючи зміст ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Право вимагати зміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст. 182 184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми закону належить виключно суду. Вирішуючи спір, суд виходить з того, що [PERSON] бажає змінити спосіб стягнення аліментів, визначивши його у твердій грошовій сумі, відповідно суд доходить висновку про необхідність зміни аліментів, що стягуються з відповідача. Слід враховувати також, що за наявності для того підстав, істотної зміни обставин, законодавства тощо, сторони не позбавлені права ставити в подальшому питання про зміну розміру стягуваних аліментів, зміну способу стягнення, участь у додаткових витратах і т. ін. Проаналізувавши обставини справи та докази в їх сукупності, позицію позивача та відповідача, враховуючи в першу чергу якнайкраще забезпечення інтересів непрацездатної дитини з інвалідністю та те, що спільна дитина сторін проживає разом із позивачем і остання апріорі несе більші витрати на утримання дитини та необхідність за загальним правилом дотримання паритету (рівності) батьків у виконанні обов`язку з матеріального утримання дитини, якщо не встановлено і не доведено підстав для відступу від такого паритету, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, виходячи з закріплених ч. 9 ст. 7 СК України принципів справедливості, добросовісності та розумності, відповідності моральним засадам суспільства, розмір стягуваних аліментів дійсно підлягає зміні. Разом з тим, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір.

Outcome: partial