Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-20 00:00:00

У квітні 2023 року [PERSON] на захист своїх прав матері спадкодавця пред`явила через суд позов в порядку ч. 4 ст. 1224 ЦК України на предмет усунення [PERSON] від права на спадкування за законом в першу чергу після громадянина України [PERSON] з подвійним громадянством США з часу відкриття спадщини в м. Андовер (Сполучені Штати Америки) 30 січня 2021 року з підстав недійсності згідно ст.ст.\~25, 39 СК України укладеного [PERSON] шлюбу з [PERSON] , який з 12 серпня 1989 року і до часу своєї смерті перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , яка спадщину не прийняла, незважаючи на що приватний нотаріус Батова Л. Г. постановою відмовила 29 березня 2023 року у визнанні успадкованою в цілому квартири [ADDRESS] , видавши свідоцтво про право на частку спадщини за законом через наявність ще й іншого спадкоємця [PERSON] по праву вдови, у зв`язку з чим просила суд: -визнати незаконною та скасувати постанову приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Батової Л.Г. від 29 березня 2023 року, якою відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину в цілому на все спадкове майно (квартиру) в порядку спадкування за померлим [PERSON] ; -усунути від права на спадкування за законом у першій черзі [PERSON] ; -визнати за позивачем [PERSON] право власності на нерозподілену частку спадкового майна, а саме: на частку квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] в м. Андовер (США), що належала [PERSON] на праві власності за договором купівлі-продажу від 22 серпня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Солошенко Ю.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 3638, номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 21998372 від 22 серпня 2017 року, реєстраційний номер нерухомого майна 1333773212101; -внести до свідоцтва про право на спадщину зміни в частині зазначення належної позивачу частки спадкового майна, змінивши частку з до 100% спадкового майна квартири [ADDRESS] ; -судові втрати віднести на рахунок позивача. 04 травня 2023 року відповідач [PERSON] , вважаючи себе єдиною законною дружиною спадкодавця, у поданому за правничої допомоги адвоката Дрожак\~Ю. М. відзиві позов не визнала повністю через його необґрунтованість, заперечивши проти доводів позивачки тим, що матір спадкодавця достеменно обізнана з реєстрацією за життя [PERSON] шлюбу з [PERSON] в Сполучених Штатах Америки 10 липня 2017 року з видачою про це свідоцтва, в якому застережена відсутність будь-якого іншого чинного з ним шлюбу, і за час їх шлюбу спільно з [PERSON] 22 серпня 2017 року набула у сумісну власність спірну квартиру, з приводу чого по смерті чоловіка через свого представника в Україні звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, а про перешкоди до реєстрації їх шлюбу у вигляді попереднього нерозірваного шлюбу з [PERSON] , яку ніколи не бачила і з якою ніколи не спілкувалась, не знала і не могла знати. Відповідачка стверджувала про організовану за власний кошт кремацію [PERSON] в США з дозволу його рідного брата, оскільки інші родичі померлого жодним чином з похованням не допомогли і вирішенням цього питання не цікавились. Однак, своїм правом пред`явити зустрічний позов з підстав абз.2 ч.4 ст. 1224 ЦК України відповідач [PERSON] не скористалася, і жодних доказів своєї участі у придбанні спірного майна своєю працею та особистими коштами і їх обсягу на підтвердження своєї частки у спільній власності геть не надала ніяких. За протоколом автоматизованого розподілу позовної заяви між суддями Кіровського районного суду м. Дніпропетровська справи 10 квітня 2023 передана в провадження судді Колесніченко О. В. 14 квітня 2023 року за ухвалою суду відкрито провадження за правилами загального позовного провадження і з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду цієї справи по суті на засадах диспозитивності у підготовчому засіданні проведена підготовка справи до розгляду по суті з обміном учасниками справи змагальними заявами по суті справи з витребуванням у нотаріуса спадкової справи в копії, після чого підготовче провадження закрите 01 серпня 2023 року. 12 травня 2023 року позивач за правничої допомоги адвоката відповіла на відзив спростуванням доводів відповідачки аргументами чинності укладеного 12 серпня 1989 року шлюбу [PERSON] з [PERSON] за офіційними даними відповіді Амур-Нижньодніпровського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 16 березня 2023 року за вих. № 492/31.29-30, що відповідно свідчить про недійсність шлюбу з відповідачкою [PERSON] ще з 10 липня 2017 року, тобто за життя спадкодавця, тому обставини обізнаності чи не обізнаності відповідачки про шлюб спадкодавця не впливає на його недійсність з моменту укладення. Також позивач навела доводи регулярного періодичного спілкування через сина [PERSON] з невісткою [PERSON] , з якою підтримувала дружні та привітні відносини шляхом телефонних та електронних засобів зв`язку, оскільки самостійно поїхати до сина в США не мала можливості, тоді як ще в 1994 році подружжя [PERSON] та [PERSON] поїхали до США та залишились там на постійне проживання, однак громадянства України не втрачали, хоч і набули громадянство США. Крім того, позивач вказувала на те, що за даними представленого відповідачкою свідоцтва про шлюб від 10 липня 2017 року (в перекладі українською) [PERSON] після укладення шлюбу, нібито, взяв прізвище « [PERSON] », тоді як в договорі купівлі-продажу спірної квартири прізвище покупця - [PERSON] , як і в свідоцтві про смерть [PERSON] , а не [PERSON] , що не виключає сумнівів в тому, що син позивачки і чоловік відповідачки можуть бути різними особами. Іншими заявами по суті справи її учасники не обмінювалися, приватний нотаріус Батова Л. Г., виконавши вимоги ухвали суду про витребування спадкової справи в копії 14 квітня 2023 року, своїм правом подати письмові пояснення третьої особи на позовну заяву не скористалася. Подану 24 листопада 2023 року відповідь [PERSON] на відзив Дніпровської міської ради суд до уваги не приймає, оскільки відповідач Дніпровська міська рада свій відзив на позовну заяву, отримавши її копію з додатками та копією ухвали про відкриття провадження, так до суду і не подав. 06 червня 2023 року за ухвалою суду витребувано у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. копію другого примірника договору купівлі-продажу від 22 серпня 2017 року з усіма поданими для укладення цієї угоди документами, копії яких залишилися у нотаріуса. 11 липня 2023 року до участі у цій справі на правах третьої особи без самостійних вимог на предмет спору залучена [PERSON] , чия позовна заява з самостійними вимогами до [PERSON] , [PERSON] , Дніпровської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Л.Г., [PERSON] , про визнання права власності, визначення додаткового строку для прийняття спадщини, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом повернуті без розгляду вже після першого судового засідання ухвалою суду від 15 березня 2024 року. [PERSON] до участі у цій справі на правах третьої особи без самостійних вимог на предмет спору залучений за ухвалою суду від 08 квітня 2024 року. Розгляд по суті в судовому засіданні зупинявся з 09 травня до 07 жовтня 2024 року на час провадження у цивільній справі № 203/1716/24 з приводу недійсності свідоцтва про право на спадщину [PERSON] та визначення додаткового строку для прийняття сином спадкодавця та вдовою [PERSON] спадщини після [PERSON] 05 грудня 2024 року за ухвалою суду у приватного нотаріуса Дніпровського МНО Іщенко Є.О. витребувано інформацію про надходження заяв громадян США [PERSON] та [PERSON] про прийняття спадщини після громадянина США [PERSON] з їх належним чином засвідченими копіями з рішеннями нотаріуса за результатами їх розгляду. В судовому засіданні представники позивачки позовні вимоги підтримали повністю та наполягали на їх задоволенні в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідачки [PERSON] позов не визнали в повному обсязі та наполягала на відмові у позові з наведених у відзиві підстав. Представник відповідача Дніпровської міської ради в судовому засіданні зазначила про те, що міська рада є неналежним відповідачем, оскільки наявні спадкоємці за законом, тому просила відмовити у позові до міської ради. Третя особа [PERSON] , в судове засідання свого представника не направив, про причин неявки суд не повідомив та про відкладення розгляду не клопотав. Третя особа приватний нотаріус Дніпровського МНО Батова Л.Г., будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибула, представника не уповноважила та у поданих протягом судового провадження заявах клопотала про розгляд справи у її відсутності. Представник третьої особи [PERSON] адвокат Кіреєв В.Г. в судовому засіданні позов не визнав, заперечуючи тим, що спірна квартира придбана у шлюбі, зареєстрованому в Україні і чинному на момент смерті спадкодавця, тому ця квартира є спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] і квартири взагалі не входить до складу спадщини, а визнається власністю [PERSON] , тому поділ спадщини можливий щодо частки спадкодавця у праві спільній власності на квартиру, проте оскільки ні дружина спадкодавця [PERSON] , ні його єдиний син [PERSON] не встигли у шестимісячний строк звернутися до нотаріуса в Україні з заявою про прийняття спадщини, то спадщину не прийняли і позивачка залишилася єдиною закликаною в першу чергу спадкоємицею, яка і так вже оформила право власності на все спадкове майно квартири. Заслухавши представників сторін та третьої особи, повно, всебічно і об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані суду докази як окремо, так і в їх сукупності, суд відповідно до з`ясованих правовідносин дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в межах заявлених вимог, виходячи з встановлених у судовому засіданні обставин і наступних мотивів. Судом встановлено, що 22 серпня 2017 року громадянин України [PERSON] (1965\~р.н.,\~РНОКПП [NUMBER] ,\~з постійним\~проживанням у\~ [ADDRESS] ) купив квартиру [ADDRESS] за укладеним договором, посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю. В. з вчиненням запису в реєстрі за № 3638 (т.1 а.с.178-181), на підставі якого в Державному реєстру речових прав на нерухоме майно проведена державна реєстрація переходу права власності 22 серпня 2017 року (індексний номер витягу 95294354). За Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на 29 березня 2023 року право власності на крвартиру [ADDRESS] зареєстроване з 22 серпня 2017 року за [PERSON] (т. 1 а.с.105-107). Раніше, [PERSON] (РНОКПП в Україні [NUMBER] ), не виходячи з громадянства України, набув подвійне громадянство Сполучених Штатів Америки, через що для встановлення своєї особи пред`явив приватному нотаріусу виданий 17 грудня 2012 року паспорт громадянина США № [NUMBER] і надав його копію з апостилем (т.1 а. с. 204-205, 206-207). [INFO] у м. Андовер, Массачусетс, Сполучені Штати Америки відкрилася спадщина після [PERSON] внаслідок смерті у віці повних 56 років, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію актів цивільного стану R 825854 (номер справи штату 2021 006965, зареєстровано за номером 032), виданого реєстратором актів цивільного стану Карін Ей. Барретт Співдружності Массачусетсу, апостильований переклад на українську мову якого долучено до матеріалів справи (т.1 а.с. 31-37, 81-85). Позивач [PERSON] доводиться спадкодавцю [PERSON] матір`ю, як відомо з актового запису № 186 за 19 січня 1965 року, про що Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського МУЮ у Дніпропетровській області26 лютого 2013 року видано повторно свідоцтво про народження серії [NUMBER] (т.1 а.с.29, 108-109). 26 травня 2021 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Дніпровського МНО Батової Г.Г. з заявою про прийняття спадщини після сина [PERSON] , на підставі чого нотаріусом заведена садкова справа № 39/2-21 (т.1 а.с.62-112). За даними спадкової справи [PERSON] заповіту не залишив. 29 липня 2021 року до вказаного приватного нотаріусу надійшла заява [PERSON] про прийняття спадщини після її чоловіка [PERSON] (т.1 а.с.75). 29 березня 2023 року позивач звернулася до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на всю спадщину як єдиній спадкоємиці за законом першої черги (т.1 а.с.90), у відповідь на що приватним нотаріусом Дніпровського МНО Батовою Л.Г. того ж дня видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 778, а саме: на частки квартири [ADDRESS] (т.1 а.с.110). Інші спадкоємці з заявами про прийняття спадщини до нотаріуса за місцем відкриття спадщини не зверталися, що підтверджується матеріалами спадкової справи № 39/2021 та відповіддю приватного нотаріуса Дніпровського МНО Іщенко Є.О. від 09 грудня 2024 року за вих. № 417/01-16 про ненадходження до неї заяв громадян США [PERSON] та [PERSON] про прийняття спадщини після [PERSON] (т.3 а.с.1-2, т.2 а.с.146, 149). Постановою приватного нотаріуса Дніпровського МНО Батової Л.Г. від 29 березня 2023 року позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на решту частки спадкової квартири, з підстав наявності двох спадкоємців за законом: матері спадкодавця [PERSON] та дружини спадкодавця [PERSON] , частки яких у праві на спадщину є рівними, тобто по за кожним спадкоємцем, тому позивачці може бути видано свідоцтво лише на частку квартири (т.1 а.с.110). Як слідує з повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 30 липня 2021 року (№ 00031900060) [PERSON] після розірвання шлюбу 14 лютого 1989 року з [PERSON] зареєстрував шлюб 12 серпня 1989 року з [PERSON] , про що Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського МУЮ у Дніпропетровські області вчинено актовий запис № 1200 (т.1 а.с.86-89), що узгоджуються повністю з долученим третьою особою [PERSON] у копії свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 12 серпня 1989 року (т.2 а.с.118). Жодних відомостей про розірвання цього шлюбу станом на день відкриття спадщини Державний реєстр актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб не містить. Від шлюбу [PERSON] та [PERSON] походить син, й онук позивачки, [PERSON] , [INFO] . Водночас, у м. Андовер, Массачусетс, США [PERSON] , [INFO] , зареєстрував 10 липня 2017 року укладення шлюбу з [PERSON] , [INFO] , про що свідчить долучений до матеріалів справи апостильований переклад українською мовою свідоцтва про шлюб, виданого 13 липня 2017 року Департаментом громадського здоров`я реєстрації актів цивільного стану та статистики під № СТ9224178 (т.1 а.с.121-123). До конституційних засад суспільного ладу в Україні відповідно до статті 4 Конституції України віднесене єдине громадянство, підстави набуття і припинення якого визначаються законом, чим окреслюється застереження про публічний порядок у відносинах з іноземним елементом у міжнародному приватному праві разом з основним принципом одношлюбності, що ґрунтується на моральних засадах суспільства і втілений у статтях 25 і 39 СК України. Так, пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» (від 18.01.2001 № 2235-ІІІ) в чинній редакції визначено, що громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Частиною 2 названої статті визначено, що особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року. Закон України «Про громадянство України» в редакції 1991 року у статті 7 також передбачав, що проживання або тимчасове перебування громадянина України за межами держави не позбавляє його громадянства України. Принцип збереження громадянства України незалежно від місця проживання громадянина України визначений і у пункті 7 статті 2 чинного Закону України «Про громадянство України» № 2235-ІІІ . За даними відповіді Державної міграційної служби України від 30 листопада 2022 року [PERSON] , [INFO] документований паспортом громадянина України для виїзду за кордон 06 травня 1992 року та у 1994 році йому дозволено виїзд на постійне місце проживання до США (т.1 а.с.39). Таким чином, [PERSON] , не зважаючи на виїзд на постійне місце проживання у 1994 році до США, мав особистий закон за громадянством України. Стаття 18 Закон України «Про громадянство України», в редакції 1991 року, передбачала, що громадянство України припиняється, внаслідок виходу з громадянства України; внаслідок втрати громадянства України; за підставами, передбаченими міжнародними договорами України. Статтею 29 Закону України «Про громадянство України», в редакції 1991 року, передбачалось, що Президент України приймає рішення про вихід з громадянства України та про втрату громадянства України. Чинний Закон\~України «Про\~громадянство України»\~(від\~18.01.2001\~№ 2235-ПІ)\~у ст.\~17\~передбачає такі\~ж підстави\~припинення громадянства\~України:\~1)\~внаслідок виходу\~з громадянства\~України; 2)\~внаслідок втрати\~громадянства України; 3) за підставами, передбаченими міжнародними договорами України. Датою припинення громадянства України у випадках, передбачених статтями 18, 19 вказаного Закону, є дата видання відповідного указу Президента України (ч. 15 ст.18, ч. 3 ст. 19). Згідно п.1 ч.1 ст. 22 Закону України «Про громадянство України» (в редакції чинній на день відкриття спадщини після [PERSON] ) Президент України приймає рішення і видає укази відповідно до\~Конституції України\~і цього Закону про прийняття до громадянства України і про припинення громадянства України. З відповіді Департаменту з питань звернень громадян Офісу Президента України від 16 лютого 2023 року за вих. № 22/1-09/727 відомо, що інформація щодо [PERSON] в Управлінні з питань громадянства Департаменту з питань громадянства, помилування, державних нагород Офісу Президента України відсутня (т.1 а.с.40). Статтею 2 Закону України «Про громадянство України» у чинній на день відкриття спадщини редакції, визначені принципи законодавства України про громадянство, серед яких принцип єдиного громадянства тобто громадянства держави Україна, що виключає можливість існування громадянства адміністративно-територіальних одиниць України. Якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України. Якщо іноземець набув громадянство України, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України; Тобто, у спірних правовідносинах спадкодавець [PERSON] за життя на час укладення шлюбу з відповідачкою, купівлі через місяць після того квартири і потім відкриття спадщини, незважаючи на набуття іноземного громадянства Сполучених Штатів Америки, до дня своєї смерті з часу виїзду з України на постійне проживання до США на глибоке переконання суду визнається лише громадянином України з підкоренням його актів цивільного стану праву України. Крім того,\~преамбулою Закону\~України «Про\~міжнародне приватне\~право» визначено,\~що цей\~Закон встановлює\~порядок урегулювання\~приватноправових відносин,\~які хоча\~б через\~один із\~своїх елементів\~пов`язані з\~одним або\~кількома правопорядками,\~іншими,\~ніж український\~правопорядок.\~Іноземний елемент\~за визначенням\~пункту 2\~частини 1\~статті 1\~ЗУ «Про\~міжнародне приватне\~право» \~це ознака,\~яка характеризує\~приватноправові відносини,\~що регулюються\~цим Законом,\~та виявляється\~в одній\~або кількох\~з таких\~форм: хоча\~б один\~учасник правовідносин\~є громадянином\~України,\~який проживає\~за межами\~України,\~іноземцем,\~особою без\~громадянства або\~іноземною юридичною\~особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави. Шлюб між громадянами України, якщо хоча б один з них проживає за межами України, відповідно до ст. 23 і частини 1 ст. 57 Закону України «Про міжнародне приватне право» може укладатися в консульській установі або дипломатичному представництві України згідно з правом України, інакше згідно частині 1 статті 58 цього Закону шлюб між громадянами України або шлюб між громадянином України та іноземцем, укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, вважається дійсним в Україні тільки за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. Зважаючи на місце знаходження спірної квартири у м. Дніпрі, спадкування цього нерухомого майна,\~яке підлягає\~державній реєстрації\~в Україні, відповідно до частини 1 статті 71 Закону України «Про міжнародне приватне право» регулюється виключно правом України, на території якої знаходиться це майно, незважаючи на наявний доміцилій спадкодавця в США, з урахуванням чого колізійні норми прив`язують спірні сімейні майнові та спадкові правовідносини до застосовного права України. Жінка та чоловік відповідно до ст. 25 СК України можуть одночасно перебувати тільки в одному шлюбі, маючи право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу, порушення якого тягне для шлюбу, зареєстрованому з особою, яка одночасно перебуває в іншому зареєстрованому шлюбі, встановлену у ч. 1 ст. 39 СК України імперативну недійсність згідно ст. 44 цього Кодексу від дня його державної реєстрації, і за викладеними Верховним Судом за подібних справі №\~761/16077/19 обставин висновками у\~постанові Другої\~судової палати\~Касаційного цивільного\~суду №\~61-17134св20\~від 14\~грудня 2021\~року не потребує визнання за рішенням суду недійсним такого шлюбу, до якого в судовій практиці положення ЦК України про правочини і їх недійсність не застосовуються через відмінність шлюбу за своєю природою від правочину. Як наслідок усталеної судової практики в тлумаченні природи недійсного шлюбу ipso\~jure (ст. 39 СК України), проведеною відповідно до Закону\~№ 4017-IX від 10.10.2024 кодифікацією передбачене припинення органом державної реєстрації (визнання недійсною) згідно ч.ч. 4, 6 ст. 39 СК України дії актового запису про шлюб, зареєстрований серед іншого з особами, які одночасно перебуває в іншому зареєстрованому шлюбі, незалежно від їх смерті. Відповідно, недійсний шлюб у главі 5 СК України за моментом і наслідками своєї неправозгідності відповідно до ст. 37 цього Кодексу поділяється на, власне, недійсний (аналогічно нікчемності) та визнаний таким за рішенням суду (що допускає можливість його конвалідації за ч. 3 ст. 40 СК України) чи шлюб, який може\~бути визнаний недійсним за рішенням суду згідно ст. 41 СК України, що за висновками Пленуму\~Верховного Суду\~України в\~п.\~18\~постанови №\~7\~від 30\~травня 2008\~року «Про\~судову практику\~у справах\~про спадкування» з огляду на характер відмінностей припинення при розірванні шлюбу статусу подружжя тільки на майбутнє від повного анулювання статусу подружжя у випадку недійсності шлюбу (визнання шлюбу недійсним) має істотне значення для визначення правових наслідків для спірних у цій справі відносин. Звідси, визнання по суду права на спадкування частки одного з подружжя, хто помер, у майні, яке було набуте за час шлюбу, визнаного після смерті того подружжя недійсним, можливе відповідно до другого абзацу ч. 4 ст. 1224 ЦК України, як особливі правові наслідки недійсності шлюбу, якщо другий із подружжя, який його пережив, не знав та не міг знати про всі такі перешкоди до реєстрації шлюбу, які не підпадають під ст. 39 СК України, з огляду на що для розв`язання спору у цій справі другий абзац ч. 4 ст.\~1224 ЦК України на тій лише підставі, що після смерті відкрилися підстави недійсності шлюбу ipso jure, застосуванню не підлягає, а доводи відповідача з цього приводу відхиляються. Натомість, набута протягом недійсного шлюбу спірна квартира за ч. 2 ст. 45 СК України могла вважатися належною на праві спільної часткової власності відповідачки і спадкодавця, частка якого відносилася б до його і третьої особи сумісного майна, але для визначення розміру своєї частки відповідачка жодних доказів будь-якої своєї участі у придбанні цього майна своєю працею та її особистими коштами не надала, про причини неможливості їх надання в порядку ч. 4 ст. 83 ЦПК України не повідомила, з чого суд за правилом ч. 4 ст. 81 цього Кодексу доходить висновку, що участі у спільному придбанні спірної квартири відповідачка ніякої не приймала з огляду на зроблену для укладення договору купівлі-продажу нотаріально посвідчену заяву [PERSON] від 22 серпня 2017 року, що він не перебуває ні в зареєстрованому шлюбі, ні у фактичних сімейних відносинах, а значить невдовзі після повторного шлюбу 10 липня волів, як за особистим законом громадянства України, так і за його доміцілієм біпатрида в США, засвідчити цим купівлю квартири за роздільні з відповідачкою [PERSON] кошти. У з`ясованих обставинах чинності з 12 серпня 1989 року зареєстрованого правозгідного шлюбу з [PERSON] ( [PERSON] ), який за життя спадкодавця не був розірваний ні реєстрацією розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану за Кодексом про шлюб та сім`ю України, ні законною силою судового рішення за Сімейним кодексом України після 01 січня 2004 року, за наведених вище мотивів суд відповідно до ст. 64 Закону України «Про міжнародне приватне право» дійшов стійкого внутрішнього переконання у недійсності згідно ст. 39 СК України шлюбу громадян України [PERSON] і [PERSON] , зареєстрованого 10 липня 2017 року за законами США у м. Андовер штату Массачусетс, внаслідок чого такий шлюб відповідно до частини 1 статті 45 СК України не вважається підставою для виникнення у спадкодавця і [PERSON] прав та обов`язків подружжя, як і прав та обов`язків, які встановлені для подружжя іншими законами України, а тому дружиною, яка пережила спадкодавця і закликається до спадкування у першу чергу згідно ст. 1261 ЦК України, визнається відповідно до ст. 37 СК України [PERSON] , третя особа у цій справі. При цьому, за чинним з 01 січня 2004 року Сімейним кодексом України встановлена та діє презумпція спільності сумісного майна подружжя (ст.60 цього Кодексу), суть якої полягає у тому, що якщо майно було набуте за час шлюбу, то передбачається (презумується), що воно є спільним без необхідності визначення часток. Презумпція спільності констатує, що сторона, яка потребує віднесення придбаного у період шлюбу майна до категорії спільного, не повинна представляти ніяких доказів, а всі види придбаного в період шлюбу майна вважаються спільними незалежно від того, включений законом той чи інший об`єкт до переліку спільного майна чи ні. Виключення того чи іншого виду майна зі складу спільності, навпаки, потребує прямої вказівки закону на те що, що цей вид майна є особистою (роздільною) власністю одного з подружжя. Вказане кореспондує вимогам ч. 3 ст. 368 ЦК України. Жодних дій з передбачених у ст. 347 ЦК України, які б свідчили про відмову від свого права на частку у спільній сумісній власності подружжя на квартиру [ADDRESS] , [PERSON] , як співвласник квартири, ніколи не вчиняла, оскільки відповідачами це не спростовано належними і допустимими доказами державної реєстрації прав. В свою чергу, частка спадкодавця у праві спільної сумісної власності відповідно до ст. 1226 ЦК України спадкується на загальних підставах, у зв`язку з чим частки співвласників відповідно до ч. 2 ст. 372 цього Кодексу вважаються рівними, внаслідок чого нажита [PERSON] 22 серпня 2017 року у шлюбі з [PERSON] спірна квартира за ч. 1 ст. 70 СК України в частці спільного майна належить третій особі [PERSON] по праву дружини, яка пережила свого чоловіка, з приводу чого приватним нотаріусом згідно ст. 71 Закону України «Про нотаріат» мало б бути видано відповідне свідоцтво з віднесенням до складу спадщини лишень частки в праві спільної власності на спірну квартиру, на що, власне, і видано свідоцтво про право на спадщину позивачці, а відмова приватного нотаріуса у постанові визнати квартиру в цілому успадкованою позивачкою, хоч би формально з помилкових мотивів, але по суті справедлива, через що суд підстав за ст. 15 ЦК України для її скасування не знаходить, як немає підстав для зміни виданого позивачці свідоцтва відповідно до ст. 1300 ЦК України. Суд критично оцінює заперечення відповідача [PERSON] проти позову тим, що вона не знала і не могла знати про перешкоди до реєстрації шлюбу, також в аспекті застереження про особливі правові наслідки недійсності шлюбу за ст. 46 СК України, до яких належить право проживання у житловому приміщенні, в яке вона поселилася у зв`язку з недійсним шлюбом, і, головним чином, право на поділ набутого у недійсному шлюбі майна за правилами для спільної сумісної власності подружжя, оскільки, маючи із спадкодавцем спільний особистий закон за правом громадянства України, вона не наполягла на зверненні до консульської установи або дипломатичного представництва України для застосування до укладення шлюбу права України, в разі чого факт наявності попереднього шлюбу був би викритий ще за життя [PERSON] , син якого за різницею у віці належить до одного з відповідачкою покоління, і про існування якого [PERSON] за поясненнями про обставини проживання у США не могла не знати. Про причини зміни у свідоцтві про шлюб прізвища нині покійним [PERSON] всупереч загальноприйнятій традиції брати прізвище чоловіка дружині, а не навпаки, відповідачка змовчала. Тобто, якщо суб`єктивна необізнаність відповідачки з відсутністю у спадкодавця права на повторний з нею шлюб презюмується, то існування об`єктивних передумов необхідності для добросовісного учасника сімейних і цивільних відносин переконатися у відсутності такої перешкоди розумно доступними заходами і засобами відповідачкою нічим не спростовано, вжиття таких заходів не доведено. В цьому контексті суд не може оминути увагу на процесуальну поведінку позивача й обраний нею спосіб захисту права. Зокрема, визначаючи коло відповідачів, до справи залучена Дніпровська міська рада формально, нібито слідуючи висновкам Верховного Суду у постанові Касаційного цивільного суду від 04 грудня 2019 року за № 61-3014св19, викладеним для подібних справі №\~697/2052/17-ц обставин, про визнання пасивної легітимації до справи за територіальними громадами в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини у випадках відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами. Вочевидь, за обставинами спору про причини пропуску строку на прийняття спадщини за правом України сином і дійсною вдовою, від яких, принаймні, брат спадкодавця, який, зі слів відповідачки, дозволив кремацію, приховав факт смерті спадкодавця, ця справа не належить до випадків участі органу місцевого самоврядування стороною спадкового спору, предмет якого не ризикував ніяк стати відумерлою спадщиною, через що до Дніпровської міської ради належить відмовити в позові, як до неналежного відповідача. З іншого боку, достеменно знаючи з матеріалів перевірки приватним нотаріусом про акти цивільного стану попереднього шлюбу спадкодавця, позивач не залучала належним відповідачем вдову, як співвласницю неподільної нерухомої речі, права на яку увійшли до складу спадщини, а представник позивачки всіляко намагався завадити з`ясуванню фактичних даних про третіх осіб, їх обізнаність із спадковою масою та стосунки з нині покійним, про спроби прийняти після нього спадщину, які, в решті решт, мають істотне значення для вирішення саме цієї справи, оскільки позов про визнання права власності у з`ясованих вище правовідносинах подвійного шлюбу пред`явлений також до неналежного відповідача [PERSON] . Встановлені обставини судом приймаються до уваги в оцінці ефективності засобу юридичного захисту прав позивача за характером їх порушення та наявності самого такого порушення, виходячи з висновків Пленуму Верховного Суду України у п. 23 зазначеної постанови № 7 від 30 травня 2008 року, від яких Велика Палата Верховного Суду не відступала, про неможливість у судові практиці розгляду вимог про визнання права на власності у складі спадщини за наявності умов прийняття спадщини для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину. Практика вимог визнання права власності в порядку спадкування була заснована на правилах ЦК УРСР, за яким набуття права власності в порядку спадкування, як універсального правонаступництва, не обумовлювалося дотриманням формальностей і не потребувало публічного підтвердження, через що право власності визнавалося згідно з ст. 6 ЦК УРСР з тих підстав, що спадкування відбулося зі здійсненням права спадкування, яке мало значення зворотної сили відповідно до ст.\~548 ЦК УРСР, та спадкові правовідносини припинилися, і право власності до особи вже перейшло. Як і раніше, за нині чинним ЦК України право на спадкування не тотожне праву на спадщину, але момент припинення спадкових відносин пов`язаний з оформленням права на спадщину або поділом чи перерозподілом спадщини, залежно від того, яка подія в часі сталася раніше. Отже, з точки зору оспорюваних мотивів відмови постановою приватного нотаріуса в оформленні свідоцтва про право на спадщину у складі права власності на спірну квартиру в цілому, йшлося про заперечення набуття іншою особою права на спадщину, а не про помилково визначений склад спадщини, через що у змісті позову спосіб захисту шляхом визнання права власності на спірну квартиру, в дійсності, не відповідає предмету цього позову у переданому на розгляд суду спадковому спорі, через що з цих мотивів також вимога про визнання права власності задоволенню не підлягає. Як встановлено в судовому засіданні, спадщину після [PERSON] належним чином у визначені згідно ст.ст. 1269, 1270 ЦК України строк і порядку прийняла шляхом подання заяви приватному нотаріусу закликана до спадкування в першу чергу відповідно до ч. 1 ст. 1261 цього Кодексу його мати, позивачка [PERSON] , а треті особи син [PERSON] і дружина [PERSON] , яка його пережила, за правилами ст.\~1272 ЦК України вважаються такими, що не прийняли спадщину. ЦК України у статті 1258 встановлює правило почергового одержання спадкоємцями за законом права на спадкування. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 цього Кодексу, тобто при зміні черговості одержання права на спадкування. Слідуючи загальному правилу статті 45 СК України, у ч. 4 ст. 1224 ЦК України до негідних спадкоємців віднесені без права на спадкування за законом одна після одної особи, шлюб між якими є недійсним або визнаний таким за рішенням суду, за виключенням випадку у застереженні другого абзацу цієї частини у статті 1224 ЦК України, в якій випадки усунення від права на спадкування визначають коло тих осіб, які визнаються недостойними, здійснивши спадкування, прийняти спадщину, чим встановлюється заборона заступити особу спадкодавця у правовідносинах, учасником яких той став за життя, або Законом, або за рішенням суду. Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування за ч. 4 ст. 1224 ЦК України, таким чином, коли вона не пов`язана з визнанням шлюбу недійсним за рішенням суду, слідуючи висновкам Пленуму Верховного Суду України у п.п.\~6, 27 згаданої постанови № 7 від 30 травня 2008 року може бути пред`явлена тією особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки (з набуття права на спадщину), одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК України, або одночасно з вимогою про визнання виданого такому негідному спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину, яке офіційно засвідчує допуск його до спадкування всупереч встановленій для нього забороні, чому визначені позивачкою за правничої допомоги адвокатів межі судового розгляду у цій цивільній справі не відповідають, тим самим виключаючи ефективність заявленої вимоги про усунення від права на спадкування у спірних правовідносинах, що визнається в усталеній судовій практиці самостійною підставою для відмови в такому позові. Суд, встановивши безперешкодне здійснення позивачкою [PERSON] свого права на спадкування за законом в першу чергу з набуттям повністю нею належним чином оформленого 29 березня 2023 року права на спадщину, склад якої правильно визначений приватним нотаріусом з частки у праві спільної власності на спірну квартири, дійшов висновку про відсутність порушень прав позивача чи законних інтересів з пред`явленням частини вимог до неналежних відповідачів, що виключає задоволення її позову. За правилами ст. 141 ЦПК України з урахуванням результату розгляду справи з відмовою у позові повністю судові витрати належить віднести на рахунок позивачки. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed