Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-23 00:00:00

Позивач ТОВ «Юніт Капітал» звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 19.04.2021 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідач [PERSON] уклали кредитний договір № 304822988 у формі електронного документа з використанням електронного підпису, створеного за допомогою одноразового персонального ідентифікатора MNV5K72Y, за умовами якого відповідачу було надано кредит у розмірі 12 000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, однак відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала. Як зазначає позивач, 28.11.2018 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (Клієнт) та ТОВ «Таліон Плюс» (Фактор) уклали Договір факторингу № 28/1118-01, строк дії якого закінчується 28 листопада 2019 року. З урахуванням укладених додаткових угод, строк дії договору було продовжено до 31 грудня 2024 року. Відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги №136 від 01.06.2021 до Договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 (з урахуванням додаткових угод до нього), ТОВ «Таліон Плюс» отримало право вимоги до відповідача на загальну суму 23 359,00 грн. 05.08.2020 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено Договір факторингу № 05/0820-01, строк дії якого закінчується 04 серпня 2021 року. В подальшому, ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» уклали ряд додаткових угод: №2 від 03.08.2021 року та №3 від 30.12.2022 року, якими продовжено строк дії Договору факторингу до 30.12.2024 року включно, всі інші умови залишились без змін. Відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги № 11 від 31.08.2023 року до Договору факторингу № 05/0820-01 від 05.08.2020 року, від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 37 987,00 грн. 28.10.2024 року ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та позивач уклали Договір факторингу № 28/10/24/У, відповідно до умов якого позивачу відступлено право грошової вимоги до відповідача за Кредитним договором. Відповідно до Реєстру Боржників за Договором факторингу № 28/10/24/У від 28.10.2024 року, від ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до позивача перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 37 987,00 грн. Даний факт підтверджується Актом прийому-передачі Реєстру Боржників за Договором факторингу № 28/10/24/У від 28.10.2024 року. Посилаючись на викладене, позивач вказує, що загальна сума заборгованості відповідача на момент подання позовної заяви становить 37 987,00 грн., яка складається з: 12 000,00 грн. - заборгованість по кредиту; 25 987,00 грн. - заборгованість по несплаченим відсотків за користування кредитом. Вказану суму позивач просить стягнути з відповідача, а також стягнути судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 23.12.2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання. 20.01.2025 року до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача заперечує проти позовних вимог, посилаючись на те, що відповідач грошові кошти не отримувала, заявку не заповнювала, не здійснювала жодних дій з отримання одноразового ідентифікатора та інших дій для отримання грошових коштів за вказаним позивачем кредитним договором. Вона категорично заперечує факт укладення будь-яких кредитних договорів чи отримання кредитних коштів. Відповідач послідовно вживала заходів для захисту своїх прав, звертаючись до правоохоронних органів із заявами про шахрайство та незаконні вимоги, що підтверджується відповідними листами від Деснянського УП ГУ НП у м. Києві та іншими документами. Проте, навіть після внесення відомостей до ЄРДР за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 189 КК України, кримінальне провадження було закрите з незрозумілих причин, що залишило відповідача без належного захисту перед діями фінансових установ. Представник відповідача стверджує, що факт того, що кредитний договір №304822988 від 19.04.2021 року був укладений саме з відповідачем не підтверджено жодним доказом. Верифікація та ідентифікація особи, яка нібито отримала кошти від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», кредитодавцем не проводилася. Відповідач завжди була клієнтом виключно одного банку АТ КБ «ПриватБанк», яким надано довідку № 9BND73OQVRFBQTPI від 15.01.2024 року про те, що у відповідача ніколи не було відкрито рахунку чи видано картки, які могли б бути використані для отримання коштів, про які заявляє позивач, а саме про банківську карту № [NUMBER] . Позивач стверджував у позовній заяві про те, що здійснював перевірку того, чи дійсно платіжна картка належала відповідачу, однак докази такої перевірки та дійсної належності відповідачу банківської картки не надав. Крім того, як вбачається з наданої позивачем довідки №09_1/2024, окрім суми нібито здійсненого перерахунку та номеру банківської картки, більше ніяких даних про особу, яка отримала ці кошти, про власника банківської картки немає. З наданої позивачем Заявки на отримання грошових коштів в кредит від 19.04.2021 року вбачається, що фінансовий номер телефону « [NUMBER] ». Відповідно, за цим номером телефону відбувалася ідентифікація. Однак, відповідачу цей номер телефону невідомий і ніколи їй не належав. Таким чином, представник відповідача вважає, що позивач не надав жодного належного доказу того, що кошти були переказані саме відповідачу, а відсутність таких доказів, зокрема, документів, які б підтверджували переказ коштів на рахунок, який належить відповідачу, підкреслює безпідставність позовних вимог. Заперечуючи проти позовних вимог, представник відповідача зазначила і про те, що у позивача відсутнє право вимог до відповідача, оскільки позивач не надав доказів переходу до нього права вимоги до ніби то боржника [PERSON] за Кредитним договором №304822988 від 19.04.2021 року, а Договір факторингу, за умовами якого попередньому фактору ТОВ «Таліон Плюс» було передано право вимоги за кредитними договорами, був укладений 28.11.2018 року, тобто задовго до укладення Кредитного договору №304822988 від 19.04.2021 року. З урахуванням наведеного, представник відповідача вважає, що ТОВ «Юніт Капітал» не має належного права на звернення до суду з позовом до [PERSON] з метою стягнення на його користь заборгованості за кредитним договором від 19.04.2021 року. Вказаний договір був ніби то укладений після відступлення прав вимоги за іншими договорами, що породжує сумніви щодо законності та обґрунтованості таких дій. Окрім цього, [PERSON] не визнає факту укладення такого кредитного договору №304822988 від 19.04.2021 року та отримання будь-яких кредитних коштів. Надані відповідачем документи містять достатньо доказів того, що укладення Кредитного договору відбувалося поза волею відповідача, його укладення відбувалося фінансовими шахраями, використовуючи паспортні дані відповідача. З огляду на вищевикладене, вимоги позивача щодо стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором №304822988 від 19.04.2021 є безпідставними, а право ТОВ «Юніт Капітал» на звернення до суду, представник відповідача вважає необґрунтованим та просить відмовити в їх задоволенні. 28.01.2025 року до суду надійшли додаткові пояснення представника позивача Тараненка А.І . У даних поясненнях представник позивача зазначає про те, що відповідачем не спростовано факту укладення кредитного договору, а порядок видачі коштів в безготівковій формі первинним кредитором не порушено і факт зарахування кредитних коштів відповідачу на зазначений нею у кредитному договорі рахунок підтверджено належними доказами. Відповідачем не надано суду відомостей на підтвердження доводів не підписання ним кредитного договору чи заволодіння його персональними даними іншими особами (звернення до правоохоронних органів тощо), тобто доказів вчинення шахрайських дій відносно персональних даних позивача матеріали справи не містять. Представник позивача також зазначив, що відповідач частково виконувала свої обов`язки, тобто здійснювала платежі. Це свідчить про те, що вона усвідомлювала існування даного договору та визнавала його зобов`язання за нею, що спростовує твердження представника відповідача, що відповідач не підписувала кредитний договір. Представник позивача також заперечив проти твердження представника відповідача щодо відсутності у позивача прав вимоги до відповідача, зазначивши, договори, укладені між відповідачем та первісними кредиторами, договори факторингу, укладені між первісними кредиторами та позивачем у встановленому порядку недійсними не визнані, тобто, в силу положень статті 204 ЦК України діє презумпція правомірності указаних правочинів. Посилаючись на викладене, представник позивача просив задовольнити позовні вимоги. 04.02.2025 року до суду надійшли заперечення представника відповідача [PERSON] на вищевказані додаткові пояснення представника позивача. У даних запереченнях представник відповідача наполягає на тому, що відповідач кредитний договір не укладала, грошові кошти не отримувала, а банківська картка, реквізити якої зазначено у кредитному договорі, їй не належить. Представник відповідача стверджує, що позивачем не надано належних доказів обґрунтування позовних вимог, в тому числі і отримання відповідачем кредитних коштів, а також часткового виконання зобов`язань за кредитним договором. Крім того, представник відповідача зазначає, що позивач не надав належних доказів набуття ним права вимоги до ніби то боржника [PERSON] за Кредитним договором №304822988 від 19.04.2021 року. При цьому Договір факторингу, відповідно до якого попередньому фактору ТОВ «Таліон Плюс» було передано права вимоги за кредитними договорами, укладений ще 28.11.2018 року, тобто значно раніше за дату укладення Кредитного договору №304822988 від 19.04.2021 року. Таким чином, ТОВ «Юніт Капітал» не має належного права на звернення до суду з позовом проти [PERSON] щодо стягнення заборгованості за кредитним договором від 19.04.2021 року. Оскільки цей договір нібито укладено після відступлення прав вимоги за іншими договорами, виникають обґрунтовані сумніви щодо правомірності та законності таких дій. Посилаючись на викладене, представник відповідача просила відмовити в задоволенні позовних вимог. 24.02.2025 року до суду надійшли додаткові пояснення представника відповідача [PERSON] , в яких вона вказує на те, що у відповідача ніколи не було відкрито рахунку чи видано картки, які могли б бути використані для отримання коштів, про які заявляє позивач, а саме про банківську карту № [NUMBER] . Задля доведення того, що вказана позивачем банківська картка, на яку він нібито перераховував кошти, не належить відповідачу, відповідач скористалася один з онлайн-сервісів, які допомагають визначити, який банк видавав вказану банківську картку: https://bincheck.io/uk/details/535432, адже необхідні для цього дані є, а саме - перші шість цифр банківської картки [NUMBER]. За результатами такої перевірки вдалося з`ясувати, що 535432 є дійсним номер BIN MASTERCARD, назва емітента/Банк є PUBLIC JOINT-STOCK COMPANY UKRSIBBANK, назва країни ISO - UKRAINE, валюта країни ISO - UAH. Представник відповідача звернулася з адвокатським запитом до АТ «УКРСИББАНК» з метою отримання інформації щодо того, чи була коли-небудь [PERSON] клієнтом АТ «Укрсиббанк». 14.02.2025 року АТ «УКРСИББАНК» надав відповідь №11/1628, у якій зазначив: «По суті порушеного питання повідомляємо, що на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) рахунки в Банку раніше не відкривались та на дату надання відповіді рахунки на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) в Банку відсутні». На думку представника відповідача, вказане ще раз доводить те, що твердження позивача щодо того, що він перераховував кошти саме відповідачу, що він проводив належну ідентифікацію - є хибними. Наведене вище свідчить про відсутність зв`язку між відповідачем та банківською карткою, на яку позивач ніби то перераховував кошти. Позивач не надав належних доказів ідентифікації відповідача як ніби то власника зазначеного рахунку. Перевірка BIN-коду підтвердила, що картка була випущена АТ «УКРСИББАНК», а відповідь цього банку офіційно засвідчує, що відповідач ніколи не була його клієнтом та не мала відкритих рахунків. Таким чином, твердження позивача про укладення кредитного договору з відповідачем є необґрунтованими, а, відповідно, позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню. Представник позивача в судове засідання не з`явився, просить розглядати справу в його відсутність. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з таких підстав. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 19.04.2021 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідач [PERSON] уклали Кредитний договір № 304822988 у формі електронного документа з використанням електронного підпису, створеного за допомогою одноразового персонального ідентифікатора MNV5K72Y, за умовами якого відповідачу було надано кредит у розмірі 12 000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності строком на 7 днів від дати отримання кредитом зі сплатою відсотків в розмірі 620,50 % річних, що становить 1,70 % від суми кредиту за кожен день користування ним. 28.11.2018 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (Клієнт) та ТОВ «Таліон Плюс» (Фактор) уклали Договір факторингу № 28/1118-01 строк дії якого закінчується 28 листопада 2019 року. 28.11.2019 року ТОВ «Манівео» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали додаткову угоду №19, згідно з якою строк дії договору продовжено до 31.12.2020 року, інші умови договору залишилися без змін. 31.12.2020 року між Клієнтом та Фактором укладено додаткову угоду № 26 від 31.12.2020 року до Договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018, що продовжила строк договору до 31 грудня 2021 року. В даній додатковій угоді Договір факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 року викладено у новій редакції, проте його дата укладення залишена як 28.11.2018 року та № 28/1118-01. 31.12.2021 року сторони Договору факторингу уклали додаткову угоду №27, яка продовжила строк дії договору до 31 грудня 2022 року, інші умови договору залишилися без змін, відповідно до договору факторингу в редакції від 31 грудня 2020 року. 31.12.2022 року сторони Договору факторингу уклали додаткову угоду №31, яка продовжила строк дії договору до 31 грудня 2023 року, інші умови договору залишилися без змін, відповідно до договору факторингу в редакції від 31 грудня 2020 року. 31.12.2023 року сторони Договору факторингу уклали додаткову угоду №32, яка продовжила строк дії договору до 31 грудня 2024 року Відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги №136 від 01.06.2021 року до Договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 (з урахуванням додаткових угод до нього), ТОВ «Таліон Плюс» отримало право вимоги до відповідача на загальну суму 23 359,00 грн. 05.08.2020 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено Договір факторингу № 05/0820-01, строк дії якого закінчується 04 серпня 2021 року (Додаток №17). В подальшому ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» уклали додаткову угоду №2 від 03.08.2021 року та №3 від 30.12.2022 року, якими продовжено строк дії Договору факторингу до 30.12.2024 року включно, всі інші умови залишились без змін. Відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги № 11 від 31.08.2023 року до Договору факторингу № 05/0820-01 від 05.08.2020 року, від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 37 987,00 грн. 28.10.2024 року ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Юніт Капітал» уклали Договір факторингу № 28/10/24/У, відповідно до умов якого позивачу відступлено право грошової вимоги до відповідача за Кредитним договором. Відповідно до Реєстру Боржників за Договором факторингу № 28/10/24/У від 28.10.2024 року, від ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до позивача перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 37 987,00 грн., що підтверджується Актом прийому-передачі Реєстру Боржників за Договором факторингу № 28/10/24/У від 28.10.2024 року. Як зазначає позивач, відповідачем належним чином не виконано її зобов`язання за кредитними договорами, внаслідок чого вона має заборгованість в розмірі 37 987,00 грн., яка складається з: 12 000,00 грн. - заборгованість по кредиту; 25 987,00 грн. - заборгованість по несплаченим відсотків за користування кредитом. Сторона відповідача проти даних вимог заперечувала, вказуючи на те, що відповідач кредитний договір не укладала, кредитні кошти не отримувала, а її особисті дані були використані шахраями, з приводу чого вона зверталась до правоохоронних органів. Крім того, у позивача відсутнє право вимоги до відповідача. Зважуючи доводи сторін, суд виходить з наступного. Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 634, 638 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 3 ст. 11 цього Закону, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилами ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частин першої, сьомої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2, 4 ст. 83 ЦПК України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ч. ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України). Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження позовних вимог в частині укладення відповідачем кредитного договору позивачем суду було надано копію кредитного договору № 304822988 та розрахунок заборгованості, разом з тим в матеріалах справи відсутні належні докази щодо зарахування відповідачу кредитних коштів за зазначеним кредитним договором. Розрахунок заборгованості, на який посилався позивач у позові, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані в позовній заяві, а, отже, не є належним доказом наявності заборгованості. Зазначений розрахунок з зазначенням конкретного розміру заборгованості, є документом, що створений самим позивачем, а, відтак, інформація зазначена в ньому, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких він був складений, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач. Суд враховує і те, що належними доказами, що підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Згідно правової позиції, яка була висловлена у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 у справі № 161/16891-15 про стягнення заборгованості за кредитним договором (провадження № 61-517св18), банк зобов`язаний доводити отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір за допомогою первинних документів, оформлених відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. Виписки з рахунків позичальника можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором, проте вони суду надані не були, з відповідним клопотанням сторона позивача до суду не зверталась, в зв`язку з чим суд позбавлений можливості перевірити наявність підстав для стягнення заборгованості з відповідача. Перевіряючи ж надані позивачем докази щодо перерахування коштів на банківський рахунок відповідача, зокрема платіжне доручення № 115abb6a-55fe-4381-9b92-2f231dc41e86 від 19.04.2021 року та довідку № 09_1/2024 від 27.09.2024 року АТ КБ «ПриватБанк», то суд не приймає їх в якості доказів зарахування відповідачу кредитних коштів, оскільки в них зазначено зарахування грошових коштів саме на платіжну картку № [NUMBER] . В той же час, стороною позивача не доведено належним чином належності вказаної картки відповідачу. Зокрема, позивачем не заявлялось клопотання про витребування з банку-емітенту з вказаної картки інформації щодо її власника та належних доказів зарахування коштів, зокрема, виписки з банківського рахунку. Саме по собі зазначення у платіжному дорученні даних відповідача не є належним доказом зарахування цих коштів саме відповідачу, тим більш, що у вказаній довідці АТ КБ «ПриватБанк» дані щодо отримувача, крім номеру картки, відсутні. В той же час стороною відповідача на підтвердження її посилань щодо того, що картка № [NUMBER] не належить відповідачу надано Довідку АТ КБ «ПриватБанк» № 9BND73OQVRFBQTPI від 15.01.2024 року, з якої вбачається, що відповідач має ряд банківських карт у АТ КБ «ПриватБанк», при цьому картка № [NUMBER] у даному переліку відсутня. Стороною відповідача також надано інформацію з відкритих джерел про те, що за BIN-кодом картки MASTERCARD вбачається, що назва емітента/Банк є PUBLIC JOINT-STOCK COMPANY UKRSIBBANK, назва країни ISO - UKRAINE, валюта країни ISO - UAH. Згідно відповіді АТ «УкрСиббанк» №11/1628 повідомлено, що на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) рахунки в Банку раніше не відкривались та на дату надання відповіді рахунки на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) в Банку відсутні. Зазначені твердження та докази сторони відповідача позивачем належними та допустимими доказами не спростовано, а тому вони приймаються судом як належні. Відтак, з урахуванням вищевказаних доказів, а також враховуючи факт звернення відповідача до правоохоронних органів з приводу шахрайських дій з її персональними даними, що в сукупності підтверджує її доводи щодо не укладення нею кредитного договору та неотримання кредитних коштів, суд приходить до висновку про те, що у цій справі позивач не довів факту передання коштів відповідачу за кредитним договором. Відтак, жодних належних доказів тих обставин, про які заявляє позивач у позові, матеріали справи не містять, а тому позовні вимоги не можуть бути задоволені. Оскільки у задоволенні позову необхідно відмовити з цієї підстави, то судом висновки за іншими мотивами та підставами, на які посилається представник відповідача, не надаються як такими, що не мають правового значення. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Як вбачається з положень ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення. Об`єктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо). Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наявний у матеріалах цивільної справи. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку, що позивач не довів заявлені ним позовні вимоги, а тому в задоволенні позову належить відмовити. Інші доводи сторони позивача на висновки суду не впливають і підстав для задоволення позову повністю чи частково не дають. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, то відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed