Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-25 00:00:00

31 серпня 2023 року позивач, [PERSON] , звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про поділ майна подружжя та встановлення порядку користування спільним майном подружжя. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що сторони з 30.04.2004 року по 16.10.2012 року перебували у шлюбі. В період шлюбу придбана квартира [ADDRESS] . Договір купівлі- продажу оформлено на відповідачку з його згоди, що визначено умовами договору. Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 23 липня 2015 року у цивільній справі № 554/12806/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору недійсним та усунення перешкод у користуванні шляхом виселення, позивачем було сплачено його доньці від першого шлюбу - [PERSON] 34560 грн. витрат, понесених нею на ремонт спільної з Відповідачем квартири. Вважає зазначену квартиру є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі і він не втратив право власності на неї після розірвання шлюбу в силу вимог статей 319, 321 ЦК України. Після повномасштабного вторгнення позивач тривалий час постійно проживав в спірній квартирі. Проте, дізнався від спільних з Відповідачкою знайомих, що остання шукає покупців на дану квартиру, без отримання його згоди, таким чином дізнався про порушення своїх прав співвласника спірної квартири. Тому, звернувся до суду із позовною заявою, відповідно до якої прохав визнати за ним [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] житловою плошею 31,1 кв.м., загальною площею 45,9 кв.м. , а за [PERSON] на іншу 1/2 частку вказаної квартири. Визначити порядок користування квартирою [ADDRESS] житловою плошею 31,1 кв.м., загальною площею 45,9 кв.м. відповідно до якого виділити в моє [PERSON] ід.номер [NUMBER] користування : житлову кімнату (6) площею 13,9 кв.м., у користування [PERSON] житлову кімнату (5) площею 17,2 кв.м., в загальному користуванні залишити коридор (1) площею 4,9 кв.м. , кухню (4) площею 6,2 кв.м , вбиральню ( 2) площею 1,0 кв.м., ванну кімнату (3) площею 1,9 кв.м. \~ \~ \~ \~Ухвалою судді Октябрський районний суд м.Полтави від 01.09.2023 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження. 10.10.2023 року позивачка подала до суду відзив, відповідно до якого прохала відмовити у його задоволенні, застосувати строк позовної давності, у зв`язку з пропуском даного строку. У відзиві зазначила, що у вересні 2023 р. вона дізналась про те, що є Відповідачем у справі за позовом [PERSON] про поділ майна подружжя. Лише 03.10.2023 р. ознайомилась за допомогою підсистеми «Електронний Суд» з позовною заявою мого колишнього чоловіка, Позивача по справі, шлюб з яким було розірвано ще 16.10.2012р., а саме 11 років тому. Згідно ч. 2 ст. 72 Сімейного кодексу України: «До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.» Квартира, що є предметом спору у справі, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , була придбана в період шлюбу згідно договору купівлі- продажу. Твердження позивача, що він нещодавно дізнався, що відповідачка шукає покупців на дану квартиру, без отримання на це його згоди, таким чином дізнався про порушення своїх прав співвласника спірної квартири, не відповідає дійсності й має на меті виключно введення Суду в оману щодо правильності визначення дня початку перебігу строку позовної давності. Крім того, Броварським міськрайонним судом Київської області розглядалась цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, починаючи з 2012 року. Справа розглядалась судами неодноразово, проте остаточним судовим рішенням у цій справі Постановою Апеляційного суду Київської області від 31.01.2018р. [PERSON] було відмовлено у задоволенні позовних вимог до [PERSON] про поділ майна подружжя. Таким чином, існує судове рішення, яке набрало законної сили між тими самим сторонами ( [PERSON] та Полонська ОМ),про той самий предмет (спільне майно подружжя) та з тих самих підстав (поділ майна, що було набуто у шлюбі). Позивач намагається повторно в судовому порядку здійснити розподіл майна, що є неприпустимим. У 2015 році відповідач зверталась до Октябрського районного суду м. Полтави із позовом про виселення доньки Позивача ( [PERSON] ) від першого шлюбу, яка проживала у квартирі без будь-яких правових підстав. Постановою Верховного Суду від 06.11.2019 р. у справі № 554/12806/15-ц позов про усунення перешкод в користуванні шляхом виселення задоволено та виселено [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання їй іншого жилого приміщення. Позивач не зазначає, що зазначена квартира придбавалась відповідачкою у кредит, після розірвання шлюбу продовжувала самостійно виконувати свої зобов`язання за кредитним договором. Так, у період з 16.10.2012р. (з моменту розірвання шлюбу з Позивачем) до 08.07.2014 р. було сплачено грошові кошти на користь ПАТ «Укрсоцбанк», банківська установа, в якій був отриманий кредит для придбання квартири, в розмірі 62933.00 грн. Таким чином, після розірвання\~шлюбу відповідачкою\~було сплачено\~понад 1/4 частини від загальною вартості квартири, за яку було придбано квартиру. 20.10.2023 року позивачем надано відповідь на відзив та зазначено, що відсутність факту державної реєстрації речових прав за ним та факт розірвання між сторонами шлюбу не свідчить про те, що строк позовної давності до вимог про поділ майна подружжя сплинув. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 345/2962/14 наголосив, що вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають враховувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Позивач з 16 жовтня 2012 року - дати розірвання рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області шлюбу, не отримував від Відповідачки жодного заперечення щодо права власності на набуту в період шлюбу квартиру. Натомість як встановлено Верховним Судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 26 вересня 2019 року у справі №554/12806/15-ц (провадження № 61-35870св18) Відповідач звернулася із заявою про перегляд рішення Апеляційного суду Полтавської області від 23 липня 2015 року за нововиявленими обставинами, яку мотивовано тим, що рішенням Октябрського районного суду м, Полтави у цивільній справі № 554/12806/15-ц від 21 червня 2017 року було визнано недійсним договір від 01 липня 2011 року про відповідальне зберігання квартири з правом користування. Зазначене судове рішення набрало законної сили 24 липня 2017 року. Вищевказаним судовим рішенням було визнано недійсним договір відповідального зберігання квартири з правом користування нею, існування якого було підставою для відмови у задоволенні позову про виселення [PERSON] з квартири, що належить їй та її колишньому чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважає, що вказана обставина є нововиявленою у розумінні п. 1 ч. 2 ст. 361 ЦПК України. Цю заяву, як встановлено Верховним Судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 26 вересня 2019 року, Відповідачка подавала у серпні 2017 року. Отже, на той час минуло майже 5 років з часу розірвання шлюбу і Відповідач наголошувала на продовженні існування спільної сумісної власності на квартиру, позивач не знав і не міг знати що вона має якісь заперечення щодо цього . Доводи Відповідачки щодо наявності підстав для відмови у позові через те, що ще два роки після припинення шлюбу вона сплачувана кредит, оскільки квартира була придбана за кредитні кошти вважає такими, що не грунтується на вимогах закону . Так,\~у постанові\~КЦС ВС\~від 13\~лютого 2020\~року у\~справі №\~320/3072/18,\~яка стосується\~визнання права\~на квартиру, придбаної під час шлюбу за кредитні кошти, Відповідач зазначала, що вже після припинення шлюбних відносин протягом кількох років вона самостійно погашала кредит. КЦС ВС погодився з рішеннями попередніх інстанцій про задоволення позову. Вказав, що при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідач не позбавлена можливості, за наявності правових підстав, ставити питання щодо повернення за рахунок позивача Відповідач сплачувала кредит за рахунок спільних коштів подружжя, які залишилися в її володінні після припинення сімейного життя. Придбана квартира була непридатна для проживания, потребувала ремонту. Ремонт був зроблений силами та за рахунок його доньки і кошти на відшкодування ремонту були сплачені позивачем, їх розмір згідно рішенням суду склав 34 560 грн. 30 коп., що є витратами, понесеними на ремонт квартири. За твердженнями Відповідача нею після припинення шлюбу сплачено - 62933,00 грн, тобто 1/2 частка від цієї суми є меншою від понесених витрат за ремонт квартири. Ті обставини, що між ними з 2012 року існує спір про поділ спільно нажитого майна за адресою [ADDRESS] , не має жодного стосунку до даної квартири, оскільки в тій справі вимушений був звернутися до суду, оскільки було протиправно позбавлено права користування конкретним майном, що має статус спільного майна подружжя. 23.10.2023 року відповідачка подала заперечення на відповідь на відзив та зазначила, що більшість аргументів, що викладені у відзиві, Позивачем не спростована, проте щодо певних обставин та норм законодавства містяться маніпулятивні твердження, у зв`язку з чим на підставі ч. 1 ст. 199 Цивільного процесуального кодексу України вважає за необхідне надати заперечення. Здійснювати продаж квартири та шукати покупця й ніби з цього моменту мало місце порушення права позивача не можливо без його згоди, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України на вчинення правочину необхідна згода співвласника у письмовій формі і така згода має бути нотаріально посвідчена. Позивач посилається на те, що ніби виплата кредиту після розірвання шлюбу може бути підставою для того, щоб «ставати питання\~щодо повернення\~за рахунок\~позивача половини\~сплачених ним\~після розірвання\~шлюбу коштів\~в рахунок\~погашення кредиту,\~як солідарного\~боржника». Посилання позивача, що кредит сплачувався за рахунок спільних з ним коштів, які залишились після припинення сімейного життя. По-перше, Позивач навмисно або несвідомо нехтує положеннями ч. 2 ст. 70 СК України, відповідно до якої суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення. При цьому, неодноразово саме зазначена норма застосовувалась Верховним Судом в якості правової підстави для зміни розміру часток у випадку виконання зобов`язань за кредитним договором одним із подружжя після припинення шлюбно-сімейних відносин. Позивач у відзиві не заперечує\~факту пред`явлення\~ним позову\~щодо поділу майна подружжя ще у 2012 році та ухвалення судового рішення у справі. Однак, у 2023 році Позивач згадав про придбану квартиру, після чого й було ним пред`явлено позов. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовної заяви. Згідно ч.2 ст. 72 СК України встановлено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Ст. 261 цього ж кодексу встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Стаття 115 СК України зазначає, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 16.10.2012 року було розірвано шлюб між [PERSON] до [PERSON] . Звертаючись із позовною заявою до Октябрського районного суду м. Полтави, позивачем не доведено суду коли він дізнався про порушення свого права. Наслідками пропущення строку позовної давності є відмова у задоволенні позову (стаття 267 ЦК України). Враховуючи викладене, та те, що позивачем пропущено строк позовної давності із вимогою про визнання спільним майном подружжя, тому позов не підлягає задоволенню. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша\~статті 2 ЦПК України). Як зазначено у частині першій\~статті 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За\~статтею 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в\~статті 16 ЦК України. Право вибору способу захисту, передбаченого законом, належить особі, яка звернулася за захистом свого права. Відповідно до вимог ч. 3\~ст. 368 ЦК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. За загальним правилом\~статті 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми\~статті 60 СК України\~свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. При визначенні майна, яке підлягає поділу, необхідно вирішити питання, коли саме сторонами припинений шлюб; обсяг спільного майна, нажитого за час ведення спільного господарства; джерел його придбання, наявності боргів подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.\~\~\~\~ Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено\~статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до\~ст. 63 СК України\~встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшенням, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Частиною першою\~статті 70 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Крім того, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 04 березня 2021 року у справі № 343/1294/18 (провадження № 61-14494св20). У відповідності до\~статті 71 СК України\~майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Вирішуючи спори між подружжям про майно, потрібно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Статтею 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої\~Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Стаття 321 ЦК України\~закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений\~статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у\~статті 317 ЦК України. Згідно з нормою\~\~статті 319 цього Кодексу\~власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: dismissed