Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-23 00:00:00

У жовтні 2024 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення коштів, в якому просив суд стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 07 лютого 2023 року в сумі 275 395,00 грн, стягнути судовий збір. Позовні вимоги позивач мотивував тим, що сторони 07 лютого 2023 року уклали договір позики, відповідно до якого позивач передав у власність грошові кошти в сумі 472 100,00 грн строком повернення до 01 квітня 2024 року. Позивач вказує, що відповідач частково повернув борг у сумі 196 705,00 грн, відповідно залишок боргу становить 275 395,00 грн. На претензію, направлену відповідачу про повернення боргу, останній не реагує. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2024 року у справі відкрито провадження, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. За зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідача направлялись ухвала про відкриття провадження та позовна заява з додатками, які двічі повернулися з відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання». Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, в даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Отже, зважаючи на те, що судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, та неподання у встановлений судом строк заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та/або клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін та/або письмового відзиву на позов, справа вирішується за наявними матеріалами у відповідності з нормою ч. 5 ст. 279 ЦПК України. Відповідач не скористався правом подачі відзиву на позовну заяву. Відповідно до ч.8 ст.178 Цивільного процесуального кодексу (ЦПК) України та ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Відповідно до ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. За матеріалами справи [PERSON] та [PERSON] 07 лютого 2023 року уклали договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоменко В.В., зареєстрований в реєстрі за № 77. За умовами договору відповідач [PERSON] (позичальник) отримав безпосередньо при підписанні договору від позивача [PERSON] (позикодавець) грошові кошти в сумі 472 000,00 грн. Сторони домовились, що позичальник зобов`язується повернути позику до 01 квітня 2024 року, повернення позики підтверджується заявою позикодавця. Грошові кошти будуть повертатись позичальником щомісяця, починаючи з 01 квітня 2023 року у сумі 39 341,00 грн. Як стверджує позивач, відповідач здійснив часткове повернення позики у розмірі 196 705,00 грн. Відповідно до фінансової претензії від 15 серпня 2024 року, направленої на адресу відповідача засобами поштового зв`язку з описом вкладення, позивач звернувся з вимогою до відповідача повернути решту грошових коштів за договором позики в сумі 275 395,00 грн протягом 7 календарних днів з моменту отримання вимоги. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно статтей 525, 526 Цивільного Кодексу (ЦК) України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. За змістом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідачем не надано відомостей про виконання ним умов договору, строк виконання по якому на момент звернення до суду сплинув. Суд, враховуючи, що відповідач не виконав умови договору у добровільному порядку, дійшов висновку, що сума обумовлених договором позики коштів підлягає стягненню з відповідача у примусовому порядку. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1,2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. З огляду на викладене, оцінюючи всі досліджені судом докази, беручи до уваги норми чинного законодавства, які регулюють даний вид правовідносин, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача суми заборгованості за договорами позики є обґрунтованими, в зв`язку з чим підлягають задоволенню. У зв`язку з задоволенням позову в повному обсязі судові витрати у виді судового збору в розмірі 2 753,95 грн відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на відповідача, сплата судового позивачем при зверненні до суду документально підтверджено.

Outcome: approved