Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-27 00:00:00

У липні 2024 року позивач [PERSON] звернувся\~ до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з цивільним позовом [PERSON] , треті особи: Приватний нотаріус Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Приймак Альона Петрівна, [PERSON] , в якому просив витребувати від [PERSON] на користь [PERSON] належну йому квартиру [ADDRESS] , на підставі свідоцтва на право власності на житло № [NUMBER] від 14.05.1998 року, виданого виконкомом Білоцерківської міської ради (реєстрова книга № 112, реєстровий № 12810). В обгрунтування позовних вимог зазначено, що [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Через сімейні обставини він поїхав жити в село до свого брата. Він проживав у нього деякий час, після чого вирішив повернутися у свою квартиру. Коли приїхав, то побачив, що двері у квартиру поміняні, через що він не зміг до неї потрапити. Пізніше сусіди повідомили, що власником квартири вже є інша особа, яка там і проживає. З цього приводу позивач звернувся до поліції із заявою про незаконне заволодіння його квартирою шляхом шахрайства. Дані відомості були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань №12020110030002663 від 01.07.2020 року. На даний час триває слідство.\~ Під час досудового розслідування стало відомо, що стосовно його квартири 12.02.2020 року був оформлений договір купівлі-продажу, у якому зазначалося, що продавцем є [PERSON] , якому квартира належить нібито на підставі Свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] , виданого Виконкомом Білоцерківської міської ради народних депутатів Київської області від 26 жовтня 1999 року, а також що право власності за [PERSON] зареєстроване Білоцерківським міжміським бюро технічної інвентаризації в реєстрову книгу 92, реєстровий № 10906, а покупцем є відповідач по справі [PERSON] .\~ Дана обставина є неможливою, так як в позивача наявне свідоцтво на право власності на житло № [NUMBER] , видане Виконкомом Білоцерківської міської ради народних депутатів Київської області від 14 травня 1998 року. З цього приводу позивач намагався вирішити питання щодо власності в досудовому порядку. Однак [PERSON] відмовився вирішити дане питання позасудовим шляхом. А тому [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом про витребування моєї квартири з чужого незаконного володіння, а саме від [PERSON] . Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 червня 2022 р. в задоволенні позову відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 30 березня 2023 р. апеляційну скаргу задоволено. Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 червня 2022 р. скасовано. Ухвалено нове судове рішення. Позов [PERSON] задоволено. Витребувано від [PERSON] на користь [PERSON] кв. [ADDRESS] належну мені на підставі свідоцтва на право власності житло від 14 травня 1998 р. № [NUMBER] виданого виконавчим комітетом Білоцерківської міської ради (реєстрова книга №112, реєстровий №12810). Відповідно до постанови Верховного Суду від 08 січня 2024 р. постанову Київського апеляційного суду від 30 березня 2023 р. залишено без змін. Після цього в черговий раз позивач намагався повернутися до своє квартири та вирішити питання в досудовому порядку. Для цього він звернувся до [PERSON] з претензією про виселення, однак [PERSON] проігнорував дану претензію. А тому [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду з позовною заявою про виселення [PERSON] з даної квартири. Під час судового розгляду [PERSON] надав суду копію договору дарування квартири від 20 липня 2022 р., відповідно до якого він - [PERSON] подарував спірну квартиру [PERSON] (своєму батькові). При цьому слід зазначити, що рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області про відмову в задоволенні позовної заяви [PERSON] у витребуванні спірної квартири з незаконного володіння [PERSON] було винесене 08 червня 2022 р. Після цього дане рішення не набрало законної сили, оскільки [PERSON] звернувся до Київського апеляційного суду з апеляційною скаргою на вищевказане рішення суду першої інстанції. Тобто в той час, коли [PERSON] було відомо про обставини придбання даної квартири, обставини, які підтверджують відсутність права власності у [PERSON] на дану квартиру, судове рішення про витребування спірної квартири в нього не набрало законної сили, останній, заздалегідь знаючи, що він не має права відчужувати дану квартиру, вчинив правочин, а саме договір дарування спірної квартири. А тому відповідно до рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 червня 2024 р. позивачу [PERSON] було відмовлено в задоволенні позову про усунення перешкод в користування квартирою та виселення. Таке рішення мотивоване тим, що [PERSON] обрано не ефективний спосіб захисту. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ч.3 ст. 388 ЦК України - якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Наразі спірну квартиру [PERSON] не мав права відчужувати, оскільки йому було достеменно відомо, що дана квартира вибула з володіння [PERSON] не з його волі. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.07.2024 року головуючим суддею визначено Кошеля Б.І. та матеріали передані для розгляду. Одночасно з позовною заявою, представником позивача - адвокатом Коннової Ніною Іванівною було подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту\~ на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою судді від 11 липня 2024 року заяву представника позивача [PERSON] адвоката Коннової Ніни Іванівни про забезпечення позову було задоволено. Вжито заходи по забезпеченню позову, шляхом накладення арешту\~ на квартиру [ADDRESS] , заборонивши її відчуження та заборони вчиняти будь-які реєстраційні дії на квартиру. Ухвалою судді від 23 вересня 2024 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 17 січня 2025 року закрито підготовче провадження по цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 28 лютого 2025 року. Представник позивача в судовому засіданні надала пояснення, підтримала позовні вимоги та просила суд задовольнити позов в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні\~ надав пояснення, заперечував щодо задоволення позовних вимог та просив відмовити у задоволенні позову. Відповідач, який належним чином повідомлений про відкриття провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням\~ (викликом) сторін, своїм правом подати відзив на позовну заяву, у встановлений судом строк, не скористався, в судове засідання свого представника не направив, про місце та час розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, а тому згідно ст. ст. 280, 281 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд даної справи. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві особистої власності [PERSON] , загальна площа квартири становить 21,2 кв.м., що підтверджується свідоцтвом на право власності на житло № [NUMBER] від 14.05.1998 року, виданого виконкомом Білоцерківської міської ради, реєстрова книга № 112, реєстровий № 12810. З договору купівлі-продажу від 12.02.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур Н.Р., зареєстрованого в реєстрі за №217, вбачається, що продавцем [PERSON] було продано квартиру [ADDRESS] [PERSON] . Згідно п. 1.2 вказаного Договору, відчужувана квартира належить продавцю, [PERSON] , на підставі Свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] , виданого Вкионкомом Білоцерківської міської ради Київської області 26 жовтня 1999 року, право власності за продавцем зареєстровано Білоцерківським міжміським бюро технічної інвентаризації в реєстрову книгу № 92, реєстровий №10906. [PERSON] звернувся до поліції з заявою про незаконне заволодіння його квартирою та вказані відомості були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань №12020110030002663 від 01.07.2020 року. Також судом встановлено, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у справі №357/2478/21 від 08 червня 2022 року було відмовлено у задоволенні вимог [PERSON] до [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур Надія Романівна, [PERSON] , про витребування майна з чужого незаконного володіння. Постановою Київського апеляційного суду від 30 березня 2023 року апеляційну скаргу [PERSON] , подану в його інтересах представником - адвокатом Конновою Ніною Іванівною задоволено. Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 червня 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. Позов [PERSON] до [PERSON] , треті особи: приватний нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур Надія Романівна, [PERSON] , про витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено. Витребувано від [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] , належну йому на підставі свідоцтва на право власності на житло № [NUMBER] від 14.05.1998 року, виданого виконкомом Білоцерківської міської ради (реєстрова книга № 112, реєстровий № 12810). Постановою Верховного Суду від 08 січня 2024 року постанову Київського апеляційного суду від 30 березня 2023 року залишено без змін. 10 квітня 2024 року позивач [PERSON] через свого представника адвоката Коннову Ніну Іванівну звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до [PERSON] , в якому просив суд усунути перешкоди [PERSON] у користуванні належною йому квартирою [ADDRESS] церква Київської області шляхом виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] , без надання іншого жилого приміщення та стягнути з відповідача судові витрати по справі. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у справі №357/5390/24 від 06 червня 2024 року було відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні належною квартирою та виселення без надання іншого житлового приміщення. При розгляді справи №357/5390/24 судом було встановлено, що відповідач [PERSON] шляхом укладення 20 липня 2022 року договору дарування з [PERSON] , відчужив останньому спірну квартиру і не проживає у ній з моменту відчуження, так як зі слів останнього, проживає з сім`єю у житловому будинку за місцем своєї реєстрації ( [ADDRESS] ). Так, з наявної в матеріалах справи інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 01.07.2024 р. за №385041498 вбачається, що право власності на спірну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , 20.07.2022 р. зареєстровано за [PERSON] на підставі договору дарування квартири серії на номер 1328, виданого 20.07.2022 р. приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Приймак А.П. Звертаючись з вказаним позовом, позивач зазначає, що\~ спірну квартиру [PERSON] не мав права відчужувати, оскільки йому було достеменно відомо, що дана квартира вибула з володіння [PERSON] не з його волі. При вирішенні справи суд виходить з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За приписами статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це право, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі №6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Відповідно до положень статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з приписами частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У постанові від 05 квітня 2022 року у справі №205/4477/17 Верховний Суд дійшов висновку, що право власника згідно з частиною першою на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Й однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України). Виходячи з положень зазначених статей, право витребувати майно з чужого незаконного володіння має тільки власник цього майна. Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно, зокрема в добросовісного набувача. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 29 березня 2017 року у справі № 6-3104цс16 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15-ц (провадження № 14-288цс18). При цьому право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсними правочинів, за якими майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді. Зокрема, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (постанова Великої палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16, провадження № 14- 2цс21). При цьому для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не вважається ефективним способом захисту права власника, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою. Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14- 208цс18), пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) та інших. У даній справі встановлено, що позивач [PERSON] був власником спірної квартири на підставі Свідоцтва на право власності на житло № [NUMBER] від 14.05.1998 року, виданого виконкомом Білоцерківської міської ради, реєстрова книга № 112, реєстровий № 12810. Постановою Київської апеляційного суду від 30 березня 2023 року, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 08 січня 2024 року, витребувано від [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] , належну йому на підставі свідоцтва на право власності на житло № [NUMBER] від 14.05.1998 року, виданого виконкомом Білоцерківської міської ради (реєстрова книга № 112, реєстровий № 12810). Відповідач у справі зазначених обставин не заперечував та доказів на їх спростування суду не надав. Відповідач [PERSON] є останнім власником спірної квартири, що також підтверджується доказами по справі. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)). Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, останнє - характеризуватися доступністю для заінтересованих осіб, чіткістю, а наслідки його застосування мають бути передбачуваними. Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)). Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Встановлені по справі обставини свідчать про відчуження спірної квартири особою [PERSON] , яка не мала права його відчужувати. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно дост. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до переконливого висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Частиною 1 статті 131 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача. З 1 січня 2024 року відповідно до Закону України «Про судовий збір» та Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» ставки судового збору змінюються. Як визначено у Законі, судовий збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат. Судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана: фізичною особою або фізичною особою підприємцем ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи, що позовні вимоги задоволені та позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ч. 2 ст. 8 ЗУ «Про судовий збір», враховуючи майновий стан останнього, судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь держави у розмірі 2756,00 грн. Також, з\~ відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання заяви про забезпечення позову в розмірі 605,60 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved