Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-25 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що відповідно до Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії РВ № 0246824 від 16 лютого 2000 року мамі позивачки, [PERSON] , належало право на земельну часту (пай) у КПСП «Колос» розміром 3,2 га в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). [INFO] [PERSON] померла. Позивачка є спадкоємицею майна за заповітом після смерті [PERSON] . Вона своєчасно прийняла спадщину, в тому числі й на право на зазначену вище земельну частку (пай), що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим 10.07.2002 року державним нотаріусом Рівненської районної державної нотаріальної контори Дацюк С.Г. Позивачка звернулася до відповідача із письмовою заявою щодо надання дозволу на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) взамін сертифіката на право на земельну частку (пай), загальною прощею 3,20 умовних кадастрових гектарів для ведення особистого селянського господарства на території Дядьковицької сільської ради Рівненського району Рівненської області. 04 липня 2024 року Дядьковицькою сільською радою Рівненського району Рівненської області винесено рішення №2060 «Про відмову у наданні дозволу на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) для ведення особистого селянського господарства». Вважаючи винесене рішення незаконним позивачка звернулася до суду та просить визнати незаконним та скасувати рішення Дядьковицької сільської ради Рівненського району Рівненської області «Про відмову у наданні дозволу на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) для ведення особистого селянського господарства» №2060 від 04 липня 2024 року; зобов`язати відповідача винести рішення про надання позивачці дозволу на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) взамін сертифіката на право на земельну частку (пай) (серії РВ №0246824) загальною площею 3,20 в умовних кадастрових гектарах для ведення особистого селянського господарства на території Дядьковицької сільської ради Рівненського району Рівненської області; та зобов`язати Дядьковицьку сільську раду Рівненського району Рівненської області виділити позивачці земельну частку (пай) у натурі (на місцевості) на території Дядьковицької сільської ради Рівненського району Рівненської області загальною площею 3,20 в умовних кадастрових гектарів на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) серії РВ №0246824 від 16 лютого 2000 року; витрати по справі просить покласти на відповідача. Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 30 вересня 2024 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження, справу призначено до підготовчого судового засідання на 15.10.2024 р. 15.10.2024 р. представник відповідача у підготовче судове засідання не з`явився. Справа була призначена до підготовчого судового засідання на 04.11.2024 р. 04.11.2024 р. представник третьої особи - Желязко А.В. подала до суду клопотання, відповідно до якого просить справу розглядати без їх участі та прийняти законне та обґрунтоване рішення у справі. Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 29 листопада 2024 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду на 13.12.2024 року. Наступні судові засідання відбулися 17.01.2025 р., 26.02.2025 р. В судовому засіданні позивачка позов підтримала. Пояснила, що відповідно до сертифіката на право на земельну частку пай її мамі належало право на земельну частку (пай) у КПСП "Колос" розміром 3,2 га в умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі. Після смерті спадкодавиці позивачка своєчасно прийняла спадщину, в тому числі і вказану земельну ділянку. Позивачка звернулася до відповідача з заявою щодо надання дозволу на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки, яка знаходиться в масиві № 1, в натурі. Однак, Дядьковицькою сільською радою Рівненського району Рівненської області було відмовлено у наданні дозволу на складання технічної документації. Дане рішення вважає незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Тому, позов просить задоволити повністю. В останнє судове засідання позивачка не з`явилася. Згідно поданої заяви просить справу розглядати без її участі, позов підтримує. Зазначає, що в разі неможливості виділити попередню земельну ділянку просить надати земельну ділянку, рівноцінну попередній. Представник відповідача в судове засідання не з`явився. Згідно поданої заяви просить справу розглядати без їх участі, за наявними матеріалами справи. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився. Згідно поданої заяви просить справу розглядати без їх участі, прийняти законне та обґрунтоване рішення. Дослідивши докази, надані сторонами на виконання вимог ст. 81 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення своїх позовних вимог, з`ясувавши фактичні обставини справи, та, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні обставин справи суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Фактичні обставини, встановлені судом, позиція сторін. Як встановлено в судовому засіданні, відповідно до Сертифіката на право на земельну частку (пай) серії РВ № 0246824 від 16 лютого 2000 року, мамі позивачки, [PERSON] , належало право на земельну часту (пай) у КПСП «Колос» розміром 3,2 га в умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). [INFO] [PERSON] померла. Позивачка є спадкоємицею майна після смерті [PERSON] . Вона своєчасно прийняла спадщину, в тому числі й право на зазначену вище земельну частку (пай), що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим 10.07.2002 року державним нотаріусом Рівненської районної державної адміністрації Дацюк С.Г. Згідно листа від 11.04.2024 року № 553/0/6-24 Головного Управління Держгеокадастру у Рівненській області, відповідно до Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видаються Рівненською районною державною адміністрацією КСП «Колос» Дядьковицької сільської ради Рівненського району, на підставі рішення голови Рівненської районної державної адміністрації від 10.02.2000 року №391, громадянці [PERSON] видано сертифікат на право на земельну частку (пай) серії РВ № 0246824, який зареєстровано у Книзі 21.02.2000 року за № 649. Розмір земельної частки (паю) становить 3,20 умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). Також повідомляється, що у Книзі є запис від 11.07.2002 року № 649 про перехід права на земельну частку (пай) до громадянки [PERSON] (від громадянки [PERSON] ) на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10.07.2002 серії ВАА № 290112, зареєстрованого в реєстрі за № 2-814 щодо вищезазначеного сертифіката на право на земельну частку (пай) серії РВ №0246824. 18 квітня 2024 року позивачка звернулася до відповідача із письмовою заявою щодо надання їй дозволу на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення ) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) взамін сертифіката на право на земельну частку (пай) (серії РВ № 0246824) загальною площею 3,20 в умовних кадастрових гектарах для ведення особистого селянського господарства на території Дядьковицької сільської ради Рівненського району Рівненської області. 04 липня 2024 року Дядьковицькою сільською радою Рівненського району Рівненської області прийнято рішення № 2060 «Про відмову у наданні дозволу на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) для ведення особистого селянського господарства». Відповідно до п.1 рішення, позивачці відмовлено у наданні дозволу на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) взамін сертифіката на право на земельну частку (пай) (серії РВ № 0246824) загальною площею 3,20 в умовних кадастрових гектарах для ведення особистого селянського господарства на території Дядьковицької сільської ради Рівненського району Рівненської області у зв`язку з тим, що відсутня Інформація (розпорядження Рівненської районної адміністрації) щодо закріплення земельних ділянок по масивах. Згідно п.2 того ж Рішення - вирішено «Виготовлену технічну документацію подати на погодження та затвердження Дядьковицької сільської ради». В судовому засіданні було допитано головного спеціаліста - землевпорядника Дядьковицької сільської ради Рівненського району Рівненської області [PERSON] , яка пояснила, що до сільської ради звернулася [PERSON] зі своїм питанням. Спеціалістами вивчалася ситуація, що склалася. Було встановлено, що дійсно, мамі позивачки - [PERSON] відповідно до Сертифіката на право на земельну частку (пай) серії РВ № 0246824 від 16 лютого 2000 року належало право на земельну часту (пай) у КПСП «Колос» розміром 3,2 га в умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). Вона була закріплена в масиві № 1. Чому [PERSON] викреслили з цього масиву і записали іншу людину - не відомо. На даний час в масиві № 1 немає вільної земельної ділянки. При розпаюванні земель був створений резервний фонд, і сільська рада може виділити позивачці іншу земельну ділянку. Позивачка наголошувала, що вона бажає, щоб сільська рада виділила їй саме рівноцінну земельну ділянку тій, що була раніше в масиві №1. Норми права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору та мотиви їх застосування. Позивака звернулася до суду з позовом, в якому просить зобов`язати відповідача виділити їй в натурі (на місцевості) земельну частку (пай) площею 3,20 в умовних кадастрових гектарів на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) серії РВ № 0246824 від 16 лютого 2000 року. Частиною 2 ст. 14 Конституції України визначено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно ч. 1 ст. 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідно до ч. 11 ст. 118 ЗК України, у разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку. Пунктом 17 Розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України передбачено, що сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Зазначеною правовою нормою встановлено відсутність будь-яких строків для звернення із сертифікатом для виділення земельної ділянки в натурі та визначено, що сертифікат є правовстановлюючим документом при реалізації права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства та таке право повинно бути реалізовано відповідним державним органом. Пунктом 21 Розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України установлено, що з 01 січня 2019 року - дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні», землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним Законом перебували у приватній власності), вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані. Зазначений Закон є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки, сформовані за рахунок земель, які в силу зазначеного Закону переходять до комунальної власності. Згідно ст. 3 Закону, підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради. Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). Статтею 5 Закону передбачено, що сільські, селищні, міські ради в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок та приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості). Крім того, ст. 13 Закону передбачається можливість наявності нерозподіленої земельної ділянки та невитребуваної земельної ділянки. Зокрема, нерозподіленою земельною ділянкою є земельна ділянка, яка відповідно до проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) увійшла до площі земель, що підлягають розподілу, але відповідно до протоколу про розподіл земельних ділянок не була виділена власнику земельної частки (паю). Невитребуваною є земельна частка (пай), на яку не отримано документа, що посвідчує право на неї, або земельна частка (пай), право на яку посвідчено відповідно до законодавства, але яка не була виділена в натурі (на місцевості). Нерозподілені земельні ділянки, невитребувані частки (паї) після формування їх у земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до дня державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участі у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі цінним листом з описом вкладення та повідомленням про вручення або шляхом вручення відповідного повідомлення особисто, якщо відоме їх місцезнаходження. З моменту державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку договір оренди припиняється, а державна реєстрація припинення права оренди проводиться одночасно з державною реєстрацією права власності. У разі якщо договір оренди невитребуваної (нерозподіленої) земельної ділянки, переданої в оренду в порядку, визначеному цією статтею, закінчився у зв`язку з набуттям права власності на неї до збирання врожаю, посіяного орендарем на земельній ділянці, орендар має право на збирання такого врожаю. Власник земельної ділянки має право на відшкодування збитків, пов`язаних із тимчасовим зайняттям земельної ділянки колишнім орендарем, у розмірі пропорційно до орендної плати з дня припинення договору до дня збирання врожаю. У разі якщо до 01 січня 2025 року власник невитребуваної земельної частки (паю) або його спадкоємець не оформив право власності на земельну ділянку, він вважається таким, що відмовився від одержання земельної ділянки. Наразі дія цього строку продовжена. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 542/1403/17 (провадження № 14-106цс21), в пункті 10.29 зазначає: саме державні органи та органи місцевого самоврядування повинні здійснити таке забезпечення (забезпечення порушеного права позивача на отримання земельної ділянки в натурі) за рахунок земель резервного фонду або земель запасу. Частиною 1 ст. 122 ЗК України визначено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Судом встановлено, що позивачка має право на земельну частку (пай), яка розташована на території Дядьковицької сільської ради Рівненського району Рівненської області. Згідно Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95, паювання земель передбачало визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості). Право на земельну частку (пай) підтверджувалося сертифікатом. У разі виходу власника земельної частки (паю) з членів відповідного підприємства за його заявою здійснювалося відведення земельної ділянки в натурі і видавався державний акт на право приватної власності на цю земельну ділянку. Отже, процес виділення земельної частки (паю) по суті передбачає заміну вже існуючого права (на земельну частку (пай), на набуття реальної (приватної) власності на земельну ділянку (зі встановленими межами). Таким чином, механізм набуття права власності громадянином України за пунктом «ґ» ч. 1 ст. 81 ЗК України (виділення в натурі (на місцевості) земельної частки (паю)) не містить жодних заборон у контексті Перехідних положень Земельного кодексу України. Вказаний правовий висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 27 липня 2023 року у справі № 392/856/22. Законом України «Про виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», постановами Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1995 року № 801 та від 04 лютого 2004 року № 122, спільним Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах, Міністерства сільського господарства і продовольства України та Академії аграрних наук від 04 жовтня 1996 року № 47/172/48, Рекомендаціями по складанню проектів роздержавлення і приватизації земель сільськогосподарських підприємств і організацій, затверджених 15 травня 1992 року Державним комітетом України по земельних ресурсах, Міністерством сільського господарства і продовольства України, Міністерством у справах роздержавлення власності і демонополізації виробництва України встановлено, що з числа земель, які підлягають роздержавленню та приватизації створюється резервний фонд. Статтею 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» визначено, що право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом; громадяни та юридичні особи України, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай); громадяни України, евакуйовані із зони відчуження, відселені із зони безумовного (обов`язкового) або зони гарантованого добровільного відселення, а також громадяни України, що самостійно переселилися з територій, які зазнали радіоактивного забруднення, і які на момент евакуації, відселення або самостійного переселення були членами колективних або інших сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які проживають у сільській місцевості. Відтак, за змістом зазначених норм, резервний фонд використовується у тому числі, для надання земельних ділянок особам, які незаконно були позбавлені права на земельну ділянку, до яких відносяться також громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом. Відповідно до пункту 21\~Перехідних положень Земельного кодексу України\~(який є чинним з 01 січня 2019 року) з дня набрання чинності\~Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні»\~землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним\~Законом\~перебували у приватній власності), вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані. Зазначений\~Закон\~є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки, сформовані за рахунок земель, які в силу зазначеного\~Закону\~переходять до комунальної власності. Тобто, вказаним законодавством оновлено та конкретизовано порядок використання земель зазначеної категорії та відповідно єдиною підставою для виділення таких земельних ділянок в натурі (на місцевості) після 01 січня 2019 року є рішення територіальної громади (в особі відповідної сільської, селищної, міської ради). Щодо заявленої позивачкою вимоги про зобов`язання відповідача надати їй дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відведення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) взамін сертифіката, суд зазначає наступне. Пунктом 5 ч. 5 ст. 186 ЗК України передбачено, що технічна документація із землеустрою погоджується і затверджується у такому порядку: технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) затверджується: у разі передачі на підставі такої документації земельної ділянки у власність та користування Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування - рішенням таких органів; в інших випадках - власником (розпорядником) земельної ділянки, а щодо земельної ділянки державної або комунальної власності, що перебуває у користуванні, - землекористувачем. Враховуючи те, що судом задоволено заявлену позивачки вимогу про зобов`язання відповідача виділити позивачці в натурі (на місцевості) земельну частку (пай), відповідач має здійснити забезпечення права позивачки на отримання земельної ділянки із земель нерозподілених (невитребуваних) земельних часток (паїв), а тому заявлена позивачкою вимога про зобов`язання відповідача винести рішення про надання їй дозволу на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) взамін сертифіката на право на земельну частку (пай) (серії РВ №0246824) загальною площею 3,20 в умовних кадастрових гектарів для ведення особистого селянського господарства на території Дядьковицької сільської ради Рівненського району Рівненської області не підлягає задоволенню, оскільки є передчасною. Щодо заявленої позивачкою вимоги про визнання незаконним та скасування рішення відповідача, Дядьковицької сільської ради Рівненського району Рівненської області «Про відмову у наданні дозволу на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) для ведення особистого селянського господарства» № 2060 від 04 липня 2024 року суд зазначає наступне. Як встановлено судом, Дядьковицька сільська рада Рівненського району Рівненської області 04 липня 2024 року розглянула заяву позивачки від 18.04.2024 р., відмовивши у наданні дозволу на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) громадянці [PERSON] взамін сертифіката на право на земельну частку (пай) (серія РВ № 0246824) загальною площею 3,20 в умовних кадастрових гектарів для ведення особистого селянського господарства на території Дядьковицької сільської ради Рівненського району Рівненської області у зв`язку з тим, що відсутня інформація (розпорядження Рівненської державної адміністрації) щодо закріплення земельних ділянок по масиву. А відтак, вищевикладена умова унеможливлює надання дозволу на складання технічної документації щодо земельної ділянки. Висновки суду, судові витрати. Права позивачки підлягають захисту шляхом зобов`язання\~Дядьковицьку сільську\~раду Рівненського\~району Рівненської\~областівиділити [PERSON] земельну частку (пай) в натурі (на місцевості) на території Дядьковицької сільської ради Рівненського району Рівненської області загальною площею 3,20 умовних кадастрових гектарів. Спадкодавець [PERSON] отримала Сертифікат на право на земельну частку (пай) в лютому 2000 року, і за 10 місяців (поки була живою) не вчинила ніяких дій щодо виділення в натурі (на місцевості) земельної ділянки. Позивачка з липня 2002 року набула майно в порядку спадкування, і майже 23 роки не вчиняла ніяких дій щодо виділення в натурі (на місцевості) земельної ділянки. Суд розуміє бажання позивачки отримати земельну ділянку в масиві №1, але у даному масиві вже немає вільних земельних ділянок. Задоволення позову, яким суд мав би зобов`язати відповідача надати рівноцінну земельну ділянку тій, яка зазначена в Сертифікаті на право на земельну частку (пай) серії РВ №0246824 від 16 лютого 2000 року, не є належним способом захисту. Адже у цьому сертифікаті не зазначені межі земельної ділянки розміром 3,2 умовних кадастрових гектарів. Також не містяться відомості щодо якості землі, яка була виділена спадкодавиці. Позивачка успадкувала земельну частку (пай) розміром 3,2 умовних кадастрових гектарів. Тому вона й так отримала у спадок земельну ділянку, рівноцінну тій, що зазначена в Сертифікаті на право на земельну частку (пай) серії РВ №0246824 від 16 лютого 2000 року. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до переконання, що наявні в матеріалах справи докази не підтверджують порушень інших прав позивачки, у зв`язку з чим в задоволенні решти заявлених позовних вимог слід відмовити. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статтею 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За змістом ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до змісту ч. 1 та 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до частини 3 стаття 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. При розгляді справи встановлено, що відповідач вчиняв дії, спрямовані на вирішення звернення позивачки з метою виділення їй земельної частки (паю). Сільська рада забезпечила явку спеціаліста в судове засідання, яка пояснила ситуацію, яка склалася. Відповідач не заперечує права позивачки на земельну частку (пай), але пояснював позивачці, що сільська рада не може виділити їй цю земельну ділянку саме в масиві №1, але при цьому наявна можливість виділити земельну частку (пай) в іншому місці на території сільської ради. По суті, якби позивачка спочатку погодилася б на запропоновані відповідачем умови, а іншого варіанту вирішення спору станом на 2024 рік не було, то позивачці не було би потреби звертатися до суду. Тому суд вважає, що з відповідача на користь позивачки слід стягнути 605 грн. 60 коп. судових витрат (сплата судового збору) з урахуванням приписів ч.ч. 1, 2, 3 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved