Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] де просить суд встановити юридичний факт, що він, [PERSON] , [INFO] , самостійно виховує (утримує) малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтуванні позову вказав, що він, [PERSON] з відповідачем [PERSON] з 19 грудня 2009 року перебували в зареєстрованому шлюбі. [INFO] у них народився син - [PERSON] . Сімейне життя між ними не склалося, в результаті чого вони припинили спільне проживання та ним було подано до суду позов про розірвання шлюбу. 04.09.2015 року рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області шлюб між сторонами було розірвано. Оскільки [PERSON] у позовні заяві не ставилося питання про визначення місця проживання спільного сина [PERSON] з батьком, було визначено місце проживання сина з відповідачем по справі - [PERSON] . Після розірвання шлюбу в період часу з вересня по листопад 2015 року сторони проживали разом з сином за адресою: [ADDRESS] . З кінця грудня 2015 року після остаточного припинення спільного проживання з відповідачкою, вони разом з сином переїхали проживати до позивача за місцем його фактичного проживання: [ADDRESS] . В січні 2016 року матір [PERSON] на кілька днів забрала сина на проживання до себе, але потім через декілька днів привезла сина до батька та залишила його проживати у нього. Враховуючи бажання та можливість позивача самостійно виховувати сина та враховуючи саме бажання [PERSON] проживати з батьком, позивач не заперечував проти факту проживання сина з ним. Через деякий час [PERSON] привезла усі речі [PERSON] та залишила їх у батька. З цього часу [PERSON] постійно проживає зі батьком. Даний факт підтверджується Актом про проживання від 16.02.2016 року, складеного фахівцем ТОВ «Добробит», Актом про проживання від 16.09.2016 року, складеного фахівцем ТОВ «Добробит» [PERSON] .. З січня місяця 2016 року син [PERSON] фактично проживає зі батьком та знаходиться на його повному матеріальному утриманні. Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 15.05.2017 року по справі № 524/4165/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про зміну місця проживання спільного сина [PERSON] та звільнення від сплати аліментів, було задоволено та було змінено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , визначивши місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] з батьком, [PERSON] . Було звільнено [PERSON] від обов`язку сплати аліментів на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , що стягувалися на підставі рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 25.12.2014 року. Заочним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 25.01.2018 року по справі № 524/7577/17 від 25.01.2018 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів, позов був задоволений та було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 04.10.2017 року і до досягнення дитиною повноліття. У 2022 році [PERSON] звернулась до Автозаводського районного суду м. Кременчука з заявою про скасування заочного рішення по справі № 524/7577/17 від 25.01.2018 року та ухвалою суду від 04.07.2022 року заочне рішення суду по справі № 524/7577/17 від 25.01.2018 року, було скасовано. 13.10.2022 року Автозаводським районним судом м. Кременчука було повторно проведено розгляду справи № 524/7577/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів, позов був задоволений частково та було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] , аліменти на утримання сина [PERSON] . [INFO] , у розмірі 1/5 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 04.10.2017 року і до досягнення [PERSON] , [INFO] повноліття. Згідно Розрахунку заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № 70689335, від 07.06.2024 року за № 60916, розмір заборгованості [PERSON] по сплаті аліментів на користь [PERSON] на утримання [PERSON] , станом на 01.06.2024 року становить 193 237, 35 грн. Згідно графи 5 розрахунку заборгованості починаючи з жовтня 2016 року по червень 2024 року включно, [PERSON] жодного разу не сплачувала призначені їй судом аліменти на утримання сина [PERSON] . Жодної іншої матеріальної допомоги [PERSON] на утримання сина не надає. Починаючи з січня 2016 року [PERSON] жодної участі у вихованні та утримання сина не приймає, з сином не спілкувалась взагалі, життям [PERSON] не цікавилась, його вихованням не займалася та не займається. Батько [PERSON] займається самостійним вихованням сина. Мати [PERSON] проживає окремо та з сином не спілкується. Встановлення факту перебування дитини на самостійному вихованні та утриманні батька обумовлено виключно інтересами дитини, викликаними необхідністю захисту його життя, здоров`я, захисту прав та інтересів дитини та необхідністю для позивача [PERSON] отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, з метою виконання прямого обов`язку виховання, догляду та матеріального утримання свого сина відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Однак, жодним нормативно-правовим актом не передбачено можливість видачі органом державної влади та/або місцевого самоврядування документів, які б могли підтверджувати факт здійснення батьком самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини. В той же час Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 30.10.2024 року у справі № 524/12865/24 за заявою [PERSON] про встановлення юридичного факту, було відмовлено у відкритті провадження у справі з посиланням на правовий висновок, викладений у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23). згідно якого факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращий інтересів дитини. Вказані обставини змусили позивача звернутися до суду саме з позовною заявою. Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 09.12.2024 року означену позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, справу призначено розглядати за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. Залучено до участі у розгляді даної справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [INFO] . В судовому засіданні представник позивача [PERSON] прохала задовольнити позовну заяву в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві, по суті пояснила, що 04.09.2015 року був розірваний шлюб між позивачем та відповідачем, місце проживання дитини було визначено з матір`ю та стягнуто з позивача аліменти на утримання дитини на користь матері. Однак, з кінця грудня 2015 року син переїхав проживати до батька і з того часу та з січня 2016 року син постійно почав проживати з позивачем та перебуває на його повному утриманні. Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчук від 15.05.2016 року задоволено позовні вимоги позивача та визначено місце проживання сина з останнім та звільнено позивача від обов`язку сплати аліментів на користь відповідача на утримання дитини. Заочним рішенням суду від 25.01.2018 року за позовом позивача стягнуто аліменти з відповідача на утримання сина в розмірі 1/4 частини з усіх видів доходів щомісячно до повноліття. І тільки в 2022 році відповідач подала до суду заяву про скасування заочного рішення суді від 25.01.2017 року та за результатами проворного розгляду справи вимоги позивача було задоволено частково, а саме зменшено розмір аліментів з відповідача з 1/4 частини на 1/5 частину з усіх видів доходів. При цьому, згідно довідки ДВС заборгованість відповідача перед позивачем по сплаті аліментів станом на 01.06.2024 року складає 193 237, 35 грн., при тому, що дана заборгованість виникла з 2017 року, тобто з того часу відповідач вже не сплачувала аліменти на дитину і позивач самостійно утримував дитину за власний рахунок. На час розгляду справи в суді дитина продовжує проживати з батьком та перебуває на його повному утриманні, позивач в повній мірі забезпечує виховання, утримання, навчання дитини, його розвиток, тощо, а відповідач не цікавиться життям дитини, не спілкується з ним та усунулася від матеріального забезпечення дитини. Враховуючи, що дитина перебуває на повному утриманні батька, який самостійно виховує малолітню дитину, прохає встановити даний факт, який може бути підставою для права позивача за Постановою КМУ № 560 від 16.05.2024 року, на отримання відстрочки від мобілізації. В судовому засіданні позивач позовні вимоги та пояснення представника підтримав, уточнив, що на час розгляду справи в суді відповідач не намагалася налагоджувати відносини з дитиною і підставою звернення до суду з позовом про встановлення даного факту стало те, що в разі його можливої мобілізації він вбачає ризики для долі дитини щодо його належного виховання та утримання, які наявні на даний час, не стверджуючи, що відповідач в подальшому не буде виконувати батьківські обов`язки. Відповідач в судовому засіданні пояснила, що вона не заперечує про ті обставини та факти, які були вказані в судовому засіданні представником позивача. При цьому, вказала, що у неї тривалий час були складні життєві обставини, в зв`язку з чим вона не мала змоги спілкуватися з дитиною та приймати участь у його вихованні та матеріальному забезпеченні. Але, вказала, що на сьогоднішній день вона вийшла на роботу та має змогу приймати участь у вихованні дитини та його утриманні. Підтвердила про наявність заборгованості по аліментам, але вказала, що про їх розмір вона не знала та взнала про існування боргу близько 100 тис. грн.. коли їхала в Польщу в 2022 році на кордоні. На даний час після влаштування малолітнього сина в садок, батьком якого позивач не є, вона має змогу працювати. На питання сторони позивача заперечувала щодо відсутності спілкування з дитиною та вказала, що ще не отримувала заробітну плату та з цієї причини ще не сплачувала аліменти. Підтвердила, що не сплачувала аліменти з 2022 року по 2025 рік та вказала, що враховуючи звернення позивача до суду щодо місця проживання дитини з ним її було позбавлено права на отримання субсидії, яку вона отримувала. Представник третьої особи [PERSON] в судовому за сіданні пояснила, що на обліку в Службі у справах дітей неповнолітній [PERSON] не перебуває, батьківські обов`язки покладені на обох батьків щодо дитини, будь яких заяв від батьків до Служби не надходило і тому відсутні підстави надавати висновок щодо виконання батьківських обов`язків відносно позивача чи відповідача. На питання представника позивача вказала, що на час розгляду судом позову щодо визначення місця проживання дитини з позивачем в 2016 році Службою у справах дітей була проведена перевірка та надавався висновок про доцільність визначення місця проживання дитини з позивачем і на даний час як рішення суду так і даний висновок є чинним, інший висновок Службою не готувався та не затверджувався. Також вказала, що будь яких перешкод з того часу у спілкуванні матері з дитиною не фіксувалось, так як мати дитини до Служби у справах дітей з таким питанням не зверталась і тільки за умови такого звернення Службою проводилася б перевірка та при наявності будь яких перешкод могли бути визначені часи такого спілкування матері з дитиною. Третя особа - [INFO] в судове засідання свого представника не направили, хоча про час місце та день розгляду справи належним чином були повідомлені, скористалися правом на подання письмових пояснень згідно яких прохали відмовити у задоволенні позову. Вказавши, що мати дитини не визнана недієздатною; не відбуває покарання у виді позбавлення волі, тож відсутні підстави для задоволення позову. А довідка про заборгованість матері по сплаті аліментів, не є належним доказом самостійного виховання та утримання дитини батьком. Опитаний в судовому засіданні в присутності представника третьої особи за відсутності батьків малолітній свідок [PERSON] , 13 років, пояснив, що він з дитинства, з чотирьох років проживає разом з батьком, вони з того по теперішній час живуть вдвох з батьком. Раніше він навчався в ЗОШ № 30, куди його завжди водив батько, зараз він навчається в ліцеї, куди його влаштував батько і де йому краще навчатися. У нього в квартирі батька є своя кімната, де є ліжко, стіл для навчання, комп`ютер, телевізор, мобільний телефон, батьком він повністю забезпечений одягом, батько повністю забезпечує його дозвілля, готує йому їжу, спілкується з ним тощо і вважає, що батько по справжньому піклується про нього. Разом з тим, він у всьому намагається допомагати батькові по господарству, прибирає в квартирі, допомагає в приготуванні їжі. Щодо спілкування з матір`ю вказав, що з 4 до 6 років мати з ним не спілкувалися взагалі, зараз може по два місяця не спілкуватися. Категорично заперечив щодо можливого проживанням з матір`ю, так як йому дуже комфортно з батьком, не впевнений, що мати буде приділяти йому достатньо уваги та його утримувати. Він почуває до себе турботу та увагу, у нього зараз по місцю проживання та в ліцеї є друзі, з якими він постійно спілкується та проводить вільний час. Також, у матері, яка проживає в однокімнатній квартирі у нього не буде свого кутка, так як у матері є ще малолітня дитина. На питання представника третьої особи [PERSON] повідомив, що зараз мати може телефонувати раз на тиждень до нього, він сам матері на телефонує, чому, пояснити не може, заперечив можливість проживання з матір`ю. На питання суду відповів, що мати до них з батьком не приходить, не спілкується з його вчителями, тільки нещодавно вона взнала, що він навчається в ліцеї. За весь час мати ніколи не пропонувала йому кишенькові кошти. Від матері він не відчуває до себе любові. Суд, заслухавши учасників справи, повно, обґрунтовано, всебічно та безпосередньо дослідивши всі наявні докази у справі, з`ясувавши всі обставини, приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 19 грудня 2009 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу, [INFO] у сторін народився син - [PERSON] , що підтверджується копією повторно виданого 19.04.2017 року свідоцтва про народження серії [NUMBER] Кременчуцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавської області, актовий запис 444. За рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 25.12.2014 року з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто аліменти на утримання їх сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки від заробітку щомісячно але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 04.09.2015 року у справі №524/3335/15-ц, яке набрало законної сили 15.09.2015 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Місце проживання малолітнього [PERSON] після розірвання шлюбу визначено з матір`ю [PERSON] . Заочним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 15.05.2017 року у справі №524/4165/16-ц, яке набрало законної сили 03.07.2017 року, задоволено позов [PERSON] та змінено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , визначивши місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] з батьком, [PERSON] . Звільнено [PERSON] , [INFO] , від обов`язку сплати аліментів на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , що стягуються на підставі рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 25.12.2014 року. Заочним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 25.01.2018 року у справі № 524/7577/17, яке набрало законної сили 27.02.2018 року, позовом [PERSON] задоволено та стягнуто з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача , але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 04.10.2017 року і до досягнення [PERSON] , [INFO] повноліття. У 2022 році [PERSON] звернулась до Автозаводського районного суду м. Кременчука з заявою про перегляд заочного рішення по справі № 524/7577/17 від 25.01.2018 року та ухвалою суду від 04.07.2022 року заочне рішення суду по справі № 524/7577/17 від 25.01.2018 року скасовано. 13.10.2022 року за наслідками перегляду справи Автозаводським районним судом м. Кременчука Полтавської області ухвалено рішення у справі №524/7577/17 яким позовом [PERSON] задоволено частково та стягнуто з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/5 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 04.10.2017 року і до досягнення [PERSON] , [INFO] повноліття. Згідно Розрахунку заборгованості зі сплати аліментів відносно боржника [PERSON] , стягувач [PERSON] , виконавче провадження [NUMBER], від 07.06.2024 року за № 60916, розмір заборгованості [PERSON] по сплаті аліментів на користь [PERSON] на утримання [PERSON] , станом на 01.06.2024 року, становить 193 237, 35 грн. Згідно графи 5 розрахунку заборгованості - сплачено боржником/стягнуто виконавцем, [PERSON] починаючи з жовтня 2016 року по червень 2024 року включно, жодного разу не сплачувала аліменти на утримання сина [PERSON] . Пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України визначено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Судом встановлено, що [PERSON] звертався до суду з заявою про встановлення означеного юридичного факту (самостійного виховання (утримання) малолітнього сина [PERSON] , [INFO] ) в окремому провадженні та ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 30.10.2024 року у справі № 524/12865/24 за заявою [PERSON] про встановлення юридичного факту, було відмовлено у відкритті провадження. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України. Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Ст. 8 Законом України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Судовим розглядом встановлено, що обставини викладені у позовній заяві а саме, що з січня місяця 2016 року син [PERSON] фактично проживає з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , та фактично знаходиться на його повному матеріальному утриманні, оскільки мати участі у вихованні та утримання сина фактично не приймала, аліменти не сплачувала, іншим чином не допомагала, з сином спілкувалася рідко і спілкування збільшилося лише останнім часом. При цьому, суд враховує, що відповідач не спростовувала факту проживання сина з батьком та перебування сина на утриманні батька весь цей час, а лише вказувала, що вона буде намагатися сплачувати аліменти та періодично спілкується з сином. Суд звертає увагу, що вказані обставини, а саме проживання малолітньої дитини з батьком фактично з грудня 2015 року та перебування його повністю на утриманні батька з січня 2016 року були встановлені судовим рішенням при визначенні місця проживання дитини та припинення стягнення аліментів з позивача від 15.05. 2017 року. Заочним рішенням суду від 25.01.2018 року стягнуто аліменти з відповідача на користь позивача на утримання дитини. Рішенням суду від 13.10.2022 року при повторному розгляді даної позовної заяви та зменшенням розміру стягнутих з відповідача аліментів з 1/4 частини на 1/5 частину підтверджено відсутність матеріального утримання дитини матір`ю станом на 2022 рік. Вказана обставина також підтверджується довідкою ДВС про наявність заборгованості по сплаті аліментів з відповідача в сумі 193 237, 35 грн., при тому, що дана заборгованість виникла з 2017 року. Суд також бере до уваги пояснення сина [PERSON] щодо його відношення до батька та обставини його проживання з батьком, відношення до нього з боку матері, відсутність належного особистого спілкування з ним, відсутність відчуття любові до нього та відношення самої дитини до матері, категоричне заперечення проживання з матір`ю та можливості його утримання нею. Суд також, бере до уваги пояснення представника третьої особи щодо відсутності будь яких заяв з боку відповідача до Служби щодо наявності перешкод у спілкуванні з дитиною на протязі тривалого часу проживання дитини з батьком з 2016 року, що враховуючи пояснення позивача та самої дитини підтверджує відсутність такого спілкування. Також, суд бере до уваги, що позивач не звертався до Служби щодо неналежного виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків і тільки за умови такого звернення Службою проводилася б перевірка та при наявності достатніх підстав службою приймалися відповідні рішення. Також, суд критично оцінює посилання відповідача на ту обставину, що на сьогоднішній день вона вийшла на роботу та має змогу приймати участь у вихованні сина та його утримання на тій підставі, що відповідач не надала належних та допустимих доказів про працевлаштування на роботу та отримання заробітної плати. Аналогічно, відповідач при судовому розгляді не пояснила суду можливі причини не спілкування нею з дитиною протягом тривалого часу, що позбавляє суд можливості дати оцінку таким діям відповідача та встановити їх поважність. Також, суд бере до уваги, що відповідач в судовому засіданні підтвердила обставини несплати нею аліментів на утримання дитини з 2022 року по 2025 роки включно. Також, суд враховує ту обставину, що за поясненнями відповідача, в свідоцтві про народження батько новонародженої дитини вказаний на підставі ст. 35 СК України, що вказує на ту обставину, що дитина народжена не в офіційному шлюбі та мати дитини юридично самостійно виховує дитину, що може впливати на належне виконання обов`язків відносно малолітнього сина [PERSON] . Суд бере до уваги, що звернення позивача до суду з позовом про встановлення даного факту пов`язано з тим, що в разі його можливої мобілізації він вбачає ризики для долі дитини щодо його належного виховання та утримання, які наявні на даний час, не стверджуючи, що відповідач в подальшому не буде виконувати батьківські обов`язки, при тому, що питання позбавлення відповідача батьківських прав за невиконання батьківських обов`язків може тривати достатньо довгий час та при наявних обставинах справи, враховуючи бажання відповідача спілкуватися з дитиною в подальшому, буде обґрунтованою підставою у відмові в такому рішенні та не може бути в подальшому кращим для дитини. Відповідно до абзацу 4 Додатку № 5 до Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затверджених Постановою КМУ від 16.05.2024 року за № 560, право на відстрочку відповідно до статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» мають жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої (таких) дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України. Документи, що підтверджують право на відстрочку є свідоцтво про народження дитини (дітей) із зазначенням батьківства військовозобов`язаного та один із документів: свідоцтво про смерть одного з батьків або рішення суду про оголошення одного із батьків померлим, або рішення суду про позбавлення одного з батьків батьківських прав, або рішення суду про визнання одного із батьків безвісти відсутнім, або вирок суду, за яким особа відбуває покарання у місцях позбавлення волі, або документи, які підтверджують, що особа самостійно виховує та утримує дитину (рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини або витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України). Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року з наступними змінами і доповненнями «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Судом встановлено, що встановлення факту перебування дитини на самостійному вихованні та утриманні батька обумовлено виключно інтересами дитини, викликаними необхідністю захисту його життя, здоров`я, захисту прав та інтересів дитини та необхідністю для позивача [PERSON] отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, з метою виконання прямого обов`язку виховання, догляду та матеріального утримання свого сина відповідно до абз. 4 ч.1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». За вказаних обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що в судовому засіданні знайшли підтвердження обставини на які посилається позивач, надані докази повністю узгоджуються з позовною заявою і є такими, що дозволяють встановити такий факт, суд приходить до висновку, що вимоги позивача законні та обґрунтовані і підлягають задоволенню. Одночасно суд приймає до уваги, що встановлення означеного факту необхідно заявнику з метою отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, при цьому заявник позбавлений можливості підтвердження такого факту в іншому порядку, окрім як встановлення у судовому порядку. Згідно п.6 ч.1 ст. 264 ЦПК України, ухвалюючи рішення суд, зокрема вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. Враховуючи наявність клопотання позивача про залишення на ньому судових витрат, судові витрати слід залишити на позивачеві.

Outcome: approved