Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-17 00:00:00

У січні 2024 року [PERSON] звернулася до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання права користування житловим приміщенням. Свої вимоги позивач мотивував тим, що її батько, [PERSON] , ще у 1999 році отримав у користування службове житлове приміщення - квартиру [ADDRESS] . На підставі відповідного розпорядження Залізничної районної державної адміністрації від 23 квітня 1999 року № 406 та ордеру № 002122, виданого 29 квітня 1999 року, він вселився до вказаного житла та проживав там до своєї смерті [INFO] . Позивачка зазначала, що вона [PERSON] (в дівоцтві - [PERSON] ) є рідною донькою [PERSON] . З початку 2007 року вона постійно проживала разом із батьком у зазначеній квартирі, вела з ним спільне господарство, доглядала за ним, утримувала житло в належному стані, здійснювала ремонтні роботи та оплачувала комунальні послуги, а тому відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України та ст. 65 ЖК України набула права користування спірною квартирою. Після смерті батька вона продовжує мешкати у згаданій квартирі, однак її право користування цим приміщенням є документально не закріплено, оскільки вона не була включена до ордеру як член сім`ї наймача, а також не мала реєстрації місця проживання у цій квартирі. Вказувала, що на підставі листа Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації № 107-3949 від 27 червня 2023 року, спірне приміщення нині не закріплене як службове, не перебуває на балансі жодного підприємства і відповідно, не має правового режиму службового житла. Однак, через відсутність документального підтвердження права користування квартирою, позивачка стикається з проблемами у її повноцінному його використанні. Позивачка посилалась на ч. 2 ст. 65 ЖК України, згідно якої особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Зазначала, що факт її тривалого проживання у квартирі підтверджувався відповідними документами, зокрема актом про встановлення факту проживання, квитанціями про оплату комунальних послуг та іншими доказами. На підставі викладених обставин позивачка просила суд визнати за нею право користування квартирою [ADDRESS] . Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.01.2024 року визначеного головуючого суддю Ключника А.С. (а.с. 26-27). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 10 січня 2024 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків (а.с. 29-30). 15.01.2024 року позивачем усунуто недоліки (а.с. 32-34). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 18 січня 2024 року відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 40). 14.02.2024 року від відповідача Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, до суду подано відзив на позовну заяву в якому представник відповідача заперечує проти задоволення позову мотивуючи тим, що на підставі розпорядження Залізничної районної державної адміністрації від 23 квітня 1990 № 406 громадянину [PERSON] на одну особу, було видано ордер № 002133 від 29 квітня 1999 на зайняття службового жилого приміщення площею 15,93 кв. м. у квартирі [ADDRESS] . Вказане службове житло було надано [PERSON] в зв`язку з його роботою двірником у ДП «Екос». За інформацією КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» спірна квартира № 39/3 за підприємством не закріплена. Будь-яких клопотань, щодо виключення з числа службових квартири [ADDRESS] до Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації не надходило. Відповідач вказував, що порядок надання службових жилих приміщень і користування ними регулюється главою 3 Житлового кодексу України та постановою Ради Міністрів Української РСР від 04 лютого 1988 року № 37 «Про службові жилі приміщення». Постановою Ради Міністрів Української РСР від 04 лютого 1988 року № 37 «Про службові жилі приміщення» затверджено Перелік категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення та Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР. Згідно із частиною першою статті 118 Житлового кодексу України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. З вищенаведеного вбачається, що намір Позивачки визнати за собою право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] в судовому порядку є безпідставним та таким, що не відповідає специфіці правовідносин, що виникли. Вказана квартира має статус службової, у зв`язку з чим спірні правовідносини, що виникли, урегульовані положеннями, зокрема статті 123 ЖК України, яка не передбачає застосування правил ст.106 ЖК України та виключає можливість зміни договору найму жилого приміщення внаслідок визнання наймачем іншого члена сім`ї. Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація зазначала, що законні підстави для визнання за Позивачкою права користування службовою квартирою [ADDRESS] відсутні, а тому просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с.47-48). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 18 липня 2024 року замінено первісного відповідача Святошинську районну у м. Києві державну адміністрацію на належного Київську міську раду та ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» у справі за позовом [PERSON] до Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання права користування житловим приміщенням. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Святошинську районну у м. Києві державну адміністрацію (а.с. 126-127). 13.08.2024 року з боку сторони відповідача ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд», до суду подано відзив на позовну заяву в якому представник відповідача зазначив, що ДП "Екос" ПАТ "ХК "Київміськбуд" було припинено шляхом його реорганізації через приєднання до ПАТ "ХК "Київміськбуд" та виключено з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців 28.07.2014 року. Розпорядження Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 23.09.1999 року № 406 та Ордер на право зайняття службового жилого приміщення від 29.04.1999, виданий Залізничним районним в місті Києві державною адміністрацією, не видавались Компанією. Відповідно Компанія не є тим суб`єктом господарювання, який міг порушити права Позивача або відновити права Позивача. Представник відповідача просив суд: виключити зі складу сторін ПрАТ "ХК "Київміськбуд" - як співвідповідач, як неналежного; прийняти законне та обґрунтоване рішення по справі; в подальшому справу просив розглядати без участі представника ПрАТ "ХК "Київміськбуд" (а.с. 132-133). 14.10.2024 року, з боку сторони відповідача Київської міської ради, до суду подано заперечення в якому представник відповідача заперечує проти задоволення позову мотивуючи тим, що відповідно до рішення Київської міської ради від 02.12.2010 року №284/5096 наданий перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва, що розміщені в Святошинському районі. На підставі вищевикладеного, житловий будинок [ADDRESS] належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва. Представник відповідача звертав увагу суду на те, що спірна квартира не приватизована та перебуває в комунальній власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради. Також зазначав, що позивачем не надано жодних належних, допустимих та достовірних доказів відповідно до норм законодавства на підтвердження заявлених позовних вимог, а тому просив суд прийняти рішення про відмову [PERSON] у задоволенні позову в повному обсязі та слухати справу у відсутності представника Київської міської ради (а.с. 142-152). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 16 січня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 180). У судовому засіданні 18.02.2025 року позивач та його представник підтримали вимоги позовної заяви у повному обсязі з підстав викладених в ній. Представники відповідачів ПрАТ "ХК "Київміськбуд" та Київської міської ради у судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином та у відзивах на позовну заяву просили слухати справу без її участі. Представник третьої особи: Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації у судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, подала до суду заяву про слухання справи без її участі. Вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та письмові докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahalv. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява N 38722/02). Судом встановлено, що розпорядженням Залізничної районної державної адміністрації від 23 квітня 1999 року № 406 [PERSON] , який з 1983 року працював двірником в ЖУ "Південне" ДП «Екос», надано у користування службове житлове приміщення, а саме квартиру [ADDRESS] (а.с. 103). 29 квітня 1999 року на підставі зазначеного Розпорядження [PERSON] Залізничною районною в м. Києві державною адміністрацією видано Ордер № 002122 на право зайняття службового жилого приміщення (а.с.10-11). Спірна квартира була виділена в користування лише [PERSON] , оскільки він був розлучений з [PERSON] , двоє неповнолітніх дітей проживали з матір`ю. Відповідно до ч. 1 ст. 118 ЖК України, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Вищезазначена однокімнатна квартира [ADDRESS] закріплена як службове жиле приміщення за ДП «ЕКОС» Розпорядженням голови Ленінградської районної державної адміністрації м. Києва від 21.01.1999 р. № 73 (а.с. 106). В квітні 1999 року [PERSON] вселився в спірну квартиру і проживав в ній до дня своєї смерті. Відповідно до ст. 123 ЖК України, порядок користування службовими жилими приміщеннями встановлюється цим Кодексом та іншими актами законодавства України. До користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73 - 76, 79 - 83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103 - 106 цього Кодексу. Позивачка [PERSON] (після одруження - [PERSON] ), [INFO] , є донькою [PERSON] , про що в книзі записів актів громадянського стану про народження 13.04.1989 року зроблено відповідний запис за № 1191, що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Святошинського районного управління юстиції в м. Києві 27.11.2003 (а.с. 12). Відповідно до ст. 65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Аналіз норм ч. 2 ст. 123 ЖК України вказує, що наявність у спірної квартири статусу службової не обмежує застосування до даних правовідносин норм статей 64, 65 ЖК України. Обмеження стосується лише ст.ст. 73 - 76, 79 - 83, 85, 90, частини шостої статті 101, ст.ст. 103 - 106 цього Кодексу. Позивач була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , однак на початку 2007 року зі згоди батька вселилась в спірну квартиру та проживала разом з батьком у квартирі [ADDRESS] , піклувалася про нього, дбала про стан спірної квартири, робила поточний ремонт, сплачувала комунальні платежі, що підтверджується Актом про встановлення факту проживання від 21 грудня 2023 року (а.с.13). Оплата комунальних послуг здійснюється Позивачем і по теперішній час, що підтверджується відповідними фіскальними чеками (а.с. 16-21). [INFO] батько Позивача - [PERSON] помер, про що 17.01.2023 складено відповідний актовий запис № 1199, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Київським відділом Державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 17.01.2023 (а.с. 14). Відповідно до ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 Житлового кодексу України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 06 грудня 2024 року у справі № 580/6452/23. Відсутність письмової згоди наймача на вселення осіб до квартири не свідчить про їхнє самоправне вселення в житлове приміщення, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що наймач висловлював таку згоду. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 751/8693/18. В пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 р. № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", зазначено, що наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Таким чином позивачка [PERSON] , хоч і не була зареєстрована в спірній квартирі, набула права користування спірною квартирою [ADDRESS] , оскільки вселилась в дане житлове приміщення зі згоди наймача на правах члена його сім`ї на підставі ст. 65 Житлового кодексу України. Звернення членів сім`ї наймача квартири до суду з вимогою про визнання їх законними наймачами житлового приміщення та зобов`язання укласти типовий договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком з метою зміни раніше укладеного наймачем договору найму жилого приміщення є неефективним способом захисту їхніх житлових прав. Таким способом є визнання права користування житловим приміщенням, зміна договору найму житлового приміщення, тощо. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 127/6749/22. Згідно інформації наданої відповідачем ПАТ "ХК "Київміськбуд" дочірнє підприємство "Екос" Публічного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» було припинено шляхом його реорганізації через приєднання до ПАТ "ХК "Київміськбуд" та виключено з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців 28.07.2014 року. Згідно Листа Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації № 107-3949 від 27.06.2023 на даний час квартира [ADDRESS] як службове приміщення не закріплене, на балансі підприємства не обліковується (а.с. 15). Відповідно до п. 6 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 року N 37 (далі - Положення), жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Сам по собі факт проживання в службових жилих приміщеннях робітників і службовців, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадян, яких виключено з членів колгоспу, або тих, які вийшли з колгоспу за власним бажанням, не є підставою для виключення цих приміщень з числа службових. Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. У будинках, належних колгоспам, жиле приміщення виключається з числа службових за рішенням загальних зборів членів колгоспу або зборів уповноважених, затверджуваним виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Про виключення жилого приміщення з числа службових у журналі обліку службових жилих приміщень робиться відповідна відмітка. Оскільки юридична особа - ДП «Екос», що надала службове жиле приміщення наймачу [PERSON] на даний час припинена шляхом його реорганізації через приєднання до ПАТ "ХК "Київміськбуд", то відпала потреба у використанні спірної квартири як службового житла ДП «Екос», і відповідно до п. 6 Положення дана квартира підлягає виключенню з числа службових. Відповідно до ч. 2 п. 6 Положення виключення жилого приміщення з числа службових провадиться рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів (органів місцевого самоврядування). Так як в матеріалах справи відсутня інформація про ухвалення такого рішення органом місцевого самоврядування, то на даний час спірна квартира має статус службового житлового приміщення. Відповідно до ст. 124 ЖК України, робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 125 ЖК України, без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років. Як вбачається з матеріалів справи наймач спірної квартири [PERSON] працював двірником в ЖУ "Південне" ДП «Екос» з 1983 року, а спірну квартиру отримав в користування в 1999 році, тобто [PERSON] , як наймач спірної квартири, пропрацював в ЖУ "Південне" ДП «Екос», що надала йому службове жиле приміщення, більше десять років і в силу п. 2 ч. 1 ст. 125 ЖК України він з моменту вселення в спірну квартиру не міг бути примусово виселений з неї без надання іншого житлового приміщення. Оскільки відповідно до норм ст. 65 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення, то позивачка як член сім`ї наймача на рівні з наймачем не може бути виселена зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення, а отже її право користування квартирою [ADDRESS] підлягає судовому захисту. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність і взаємний зв`язок у сукупності, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення поданого позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Поряд з цим, позивач просив залишити за ним судові витрати.

Outcome: approved