Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя будинок [ADDRESS] з відповідними господарчими та побутовими будівлями та спорудами, які розташовані біля будинку, вартість яких становить 25000 грн. Визнати за [PERSON] право власності на частину будинку [ADDRESS] з відповідними господарчими та побутовими будівлями та спорудами, які розташовані біля будинку, вартість яких становить 12500 грн. та визнати за [PERSON] право власності на частину будинку [ADDRESS] з відповідними господарчими та побутовими будівлями та спорудами, які розташовані біля будинку, вартість яких становить 12500 грн. Стягнути з відповідача понесені судові витрати за надання правничої допомоги в розмірі 12000 грн., сплати судового збору в сумі 1211.20 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що 11.09.2015 року уклав шлюб з відповідачем. Від шлюбу у сторін є двоє дітей. Спільне життя не склалося, тому рішенням Звенигородського суду Черкаської області від 10.12.2024 року шлюб було розірвано. Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 01 липня 2024 року, зареєстрованого в реєстрі за № 5139, посвідченого приватним нотаріусом Бедратою-Скляр Н.М., відповідач [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] . Вказаний будинок було придбано [PERSON] під час шлюбу з [PERSON] за спільні кошти подружжя та він надавав свою згоду на укладання договору купівлі-продажу. Спірний будинок є спільним майном подружжя і підлягає поділу судом, оскільки відповідач відмовляється від добровільного поділу. Відповідач [PERSON] \~подала до\~суду відзив,\~в якому\~ просила\~відмовити в\~задоволенні позову\~та зменшити\~розмір стягнення\~витрат по\~оплаті правничої\~допомоги з\~врахуванням критерію\~розумності та\~принципу розподілу\~таких витрат.\~Свої заперечення\~мотивує тим,\~що в\~червні2024 року позивач вже не вперше вигнав її з дітьми з дому. Залишившись на вулиці, відповідач була змушена позичити у сусідки гроші та придбати будинок для себе та дітей, де б вони могли спокійно проживати. Відповідач придбала будинок за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Бедратою-Скляр Н.М. та зареєструвала його на себе. Відповідач не погоджується з твердженням позивача, що будинок входить до складу майна, нажитого в період шлюбу, оскільки будинок був придбаний не за спільні кошти подружжя, а за кошти, які вона позичила особисто 26.06.2024 року у своєї знайомої [PERSON] на придбання будинку у розмірі 60 000 грн.. Гроші передавалася в борг під розписку на два роки у присутності свідка [PERSON] та до цього часу не повернуті. Оскільки кошти були отримані у борг відповідачем, вона особисто несе тягар повернення боргу, а тому спірний будинок є її особистою приватною власністю. Ухвалою судді Звенигородського районного суду Черкаської області від 10.01.2025 року відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судовому засіданні представник позивача адвокат Павленко С.І, підтримав позов та просив його задовольнити. Відповідач [PERSON] просила відмовити в позові та зменшити розмір витрат на правничу допомогу у випадку задоволення позову. За клопотанням відповідача [PERSON] були допитані свідки [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] пояснила, що є подругою відповідача. В червні 2024 року [PERSON] звернулась до неї по допомогу та позичила гроші в сумі 60000 грн. під розписку на два роки. Кошти відповідач позичала на придбання будинку, про що написала в розписці. Будинок було придбано в липні 2024 року. Гроші на даний час не повернуті. Свідок [PERSON] підтвердив, що в його присутності відповідач отримала в борг від його дочки [PERSON] грошові кошти в сумі 60000 грн. на придбання будинку. Будинок вона купувала, оскільки її вигнав з дому чоловік. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами докази, суд встановив наступні фактичні обставини справи. Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 08.11.2019 року, виданого повторно Звенигородським РВ ДРАЦС ГТУЮ у Черкаській області [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 11 вересня 2015 року, про що складено відповідний актовий запис №05. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу змінилося на « [PERSON] » (а.с.11). В період шлюбу у сторін народилося двоє дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] (а.с.12,13). Відповідно до договору купівлі-продажу від 01.07.2024 року, посвідченого приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Черкаської області Бедратою-Скляр Н.М. та зареєстрованого в реєстрі за №5139, [PERSON] придбала у власність будинок [ADDRESS] з відповідними господарчими та побутовими будівлями і спорудами. Вказаний житловий будинок «А», загальною площею 48.4 кв.м. житловою площею 21.3 кв.м, з прибудовою «а», сараєм «Б», «Г», «Д», гаражем «В», колодязем 1, огорожею 2, ворітьми з хвірткою3, розташований на земельній ділянці розміром 0.25га, яка перебуває в комунальній власності та має кадастровий номер 7121285200:01:002:0476 (а.с.22). При придбанні вказаного будинку, [PERSON] , як член подружжя надавав згоду [PERSON] на придбання будинку, що підтверджується його заявою (а.с.21). Відповідно до копії розписки від 26.06.2024 року складеної в присутності свідка [PERSON] - [PERSON] отримала в борг від [PERSON] на придбання будинку грошові кошти в розмірі 60000.00 грн. (а.с.60). Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 10.12.2024 року шлюб між сторонами розірвано. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з вимогами ст.ст. 81,83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Положеннями ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до статті 67 СК України дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном. Суд констатує, що ні виділу в натурі, ні визначення порядку користування вказаним спірним майном сторонами здійснено не було. Згідно статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Також, відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Частиною 1 статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Судом встановлено, що в період проживання у зареєстрованому шлюбі, 01 липня 2024 року, відповідач [PERSON] придбала будинок [ADDRESS] з відповідними господарчими та побутовими будівлями і спорудами, що підтверджується договором купівлі-продажу за реєстровим номером 5139. Правовстановлюючі документи на будинок було оформлено на відповідача [PERSON] . Заявляючи позов про поділ майна, позивач [PERSON] стверджує, що спірний будинок сторони придбали в інтересах сім`ї та за спільні кошти. При цьому він надавав нотаріально засвідчену згоду дружині на придбання будинку, а тому будинок є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 3 статті 61 СК України визначено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи те, що спірний будинок було придбано в період проживання сторін по справі у зареєстрованому шлюбі та введення спільного сімейного бюджету, суд приходить до висновку, що незважаючи на оформлення правовстановлюючих документів на ім`я відповідача, такий об`єкт нерухомості є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу в рівних частках між сторонами. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення. Оцінивши надані докази, суд приходить до висновку, що вони не містять відомостей і не дають підстав для висновку, що жодних доказів на спростування такої презумпції надано не було. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що позов [PERSON] є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Згідно ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. ч. 1,2, 3 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Позивачем сплачено судовий збір за подання позову у розмірі 1211,20 грн. Стосовно стягнення витрат на правничу допомогу, суд приходить до наступного висновку. Представником позивача подано до суду копію договору про представництво в цивільному процесі від 24.09.2024 року та додаткову угоду до нього, розрахунок затраченого адвокатом часу та квитанцію про оплату правничої допомоги від 25.09.2024 року на суму 12000 грн. Статтею 137 ЦПК України\~встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до п.2 ч. 2.\~ст. 137 ЦПК України\~за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які під При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи. Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Відповідач скористалася своїм процесуальним правом на звернення до суду із клопотанням про зменшення витрат на професійну правничу допомогу. У своєму клопотанні про зменшення витрат на правову допомогу відповідач вважає розмір витрат на оплату послуг адвоката не співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання робіт з надання послуг, а тому відповідач такі витрати у заявленому позивачем у позовній заяві у розмірі 12000 грн. не визнає та просить їх зменшити до мінімуму. Велика Палата Верховного Суду також вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). З урахуванням наведеного, суд визнає заявлений позивачем до стягнення розмір витрат на правову допомогу, неспівмірним зі складністю справи. З огляду на викладене, ураховуючи письмові матеріали справи та встановлені обставини під час розгляду справи, суд вважає, що до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають витрати на професійну правову допомогу, понесені позивачем у розмірі 5000 грн.

Outcome: approved