Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з заявою, в якій просить встановити факт перебування в зареєстрованому шлюбі [PERSON] (у називному відмінку - [PERSON] ), [INFO] , із [PERSON] , [INFO] , з 05.09.1981 р. на підставі свідоцтва про шлюб [NUMBER] від 05.09.1981 р. (актовий запис № 258) та встановити факт смерті громадянина України, [PERSON] , [INFO] , уродженця селища Летичів Хмельницького району Хмельницької області, який помер [INFO] в місті Токмак Пологівського району Запорізької області. В обґрунтування заяви [PERSON] зазначила, що [INFO] в м. Токмак Пологівського району Запорізької області помер її чоловік, [PERSON] , причина смерті: хронічна серцева недостатність, кардіосклероз, ішемічна хвороба серця. У зв`язку з тим, що останній помер на тимчасово окупованій території України, тобто на території, на якій нині жодний орган державної влади України не працює, то отримати оригінал лікарського свідоцтво про смерть, встановленого зразка і виданого компетентним органом державної влади України є неможливим. Крім того, заявницею було зазначено, що з 05 вересня 1981 року вона перебувала в шлюбі з [PERSON] . Шлюб був зареєстрований відділом ЗАГС Токмакського міськвиконкому Запорізької області, актовий запис № 258. При цьому, зауважено, що при отриманні паспорта громадянина України нового зразка було допущено помилку та записано її прізвище в перекладі з російської мови як « [PERSON] », замість « [PERSON] », як у паспорті її чоловіка. Відповідно, такі розбіжності у зазначенні прізвищ позбавляють заявницю можливості підтвердити факт реєстрації шлюбу для встановлення факту смерті чоловіка на тимчасово окупованій території. Ухвалою суду від 04.11.2022 відкрите провадження у справі та призначено розгляд справи. Заявниця у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, просила заяву задовольнити. Представник заінтересованої особи Шевченківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) у судове засідання не з`явився. Про розгляд справи повідомлявся належним чином. З заявою про відкладення розгляду справи чи запереченнями на заяву до суду не звертався. Заінтересовані особи: [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, на адресу суду надіслали заяви, в яких підтвердили, що [PERSON] , [INFO] , перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , [INFO] , на момент його смерті, просили задовольнити в повному обсязі заяву [PERSON] про встановлення факту перебування в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] та встановлення факту смерті [PERSON] на тимчасово окупованій території та розглядати справу за їх відсутності. Оскільки особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.7 ст.19 ЦПК України, окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. З матеріалів справи вбачається, що заява про встановлення факту смерті [PERSON] подана [PERSON] . Заявницею було повідомлено, що з 05 вересня 1981 року вона перебувала в шлюбі з [PERSON] . Шлюб був зареєстрований відділом ЗАГС Токмакського міськвиконкому Запорізької області, актовий запис № 258. 03 грудня 1998 року [PERSON] отримала паспорт громадянина України нового зразка, при цьому прізвище в перекладі з російської мови було записано як « [PERSON] ». Аналогічний паспорт громадянина України нового зразку отримав і [PERSON] , але його прізвище в перекладі з російської мови було записано в паспорті як « [PERSON] ». Заявниця в своїй заяві посилається на те, що протягом багатьох років спільного з чоловіком проживання, такі розбіжності в зазначенні шлюбного прізвища ніяким чином не впливали на організацію життя, не шкодили їх правам та інтересам, а тому ніхто з них не звертався до міграційної служби з питанням щодо внесення відповідних змін в документи, що посвідчують особу. Разом з тим, розбіжності у зазначенні прізвищ позбавляють її можливості підтвердити факт реєстрації шлюбу для встановлення факту смерті чоловіка на тимчасово окупованій території. Згідно із п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У відповідності до положень ч.ч. 1, 2 ст. 293, п. 4 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає суд розглядає справи про встановлення факту реєстрації шлюбу в порядку окремого провадження. Згідно п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» з заявами про встановлення факту реєстрації шлюбу може звернутися подружжя або кожен з них. Якщо заяву подано лише одним з подружжя, другий з них притягається до участі у справі як заінтересована особа. При цьому законом не забороняється одночасний розгляд судом питань про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України та про встановлення факту реєстрації шлюбу з померлою особою. З огляду на те, що встановлення факту реєстрації шлюбу заявниці з чоловіком є необхідною умовою для встановлення факту його смерті на тимчасово окупованій території України, Суд вважає за доцільне розглядати обидві вимоги в одному провадженні. Висновок про можливість розгляду судом в одному провадженні питань про встановлення юридичного факту смерті особи на тимчасово окупованій території України та юридичного факту родинних відносин викладено в Постанові Верховного суду від 14.12.2022 року в цивільній справі № 180/2132/21 провадження № 61- 2729св22). Відповідно до наявних в матеріалах справи документів, факт реєстрації шлюбу з [PERSON] посвідчується свідоцтвом про шлюб [NUMBER] від 05.09.1981, записом на десятій сторінці паспорта (сімейний стан), який містить печатку, де відомості про місце, дату укладення шлюбу, ім`я та по батькові чоловіка та записом на другій сторінці паспорта заявниці, в якому прізвище зазначене російською як « [PERSON] », що відповідає відомостям, зазначеним в свідоцтві про шлюб. Крім того, судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження [PERSON] [NUMBER] від 22.06.1983, в графі батько зазначений - [PERSON] , а в графі матір - [PERSON] . Аналогічний запис міститься і в свідоцтві про народження [PERSON] [NUMBER] від 27.05.1987. Додатково перебування в зареєстрованому шлюбі [PERSON] та [PERSON] підтверджено особистими письмовими поясненнями їх дітей. Завданням цивільного судочинства у контексті статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних справ, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Виконання завдань цивільного судочинства залежить від встановлення судом у справі об`єктивної істини та правильного застосування норм матеріального і процесуального права. Об`єктивний, повний та всебічний розгляд цивільної справи в значній мірі залежить від ефективного та всебічного дослідження судом доказів, які надаються сторонами конфлікту та аргументують їхню позицію по справі і тим самим надають судді можливість вивчити обставини, які спричинили конфлікт. Положеннями статті 77 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Для справедливого судового розгляду в контексті належного доказування непересічне значення має, з погляду Європейського суду з прав людини, наявність у судовому рішенні достатніх підстав та аргументів, на основі яких воно було ухвалене. Підтвердження цього відображено у цілій низці судових прецедентів Європейського суду з прав людини. Так, у рішенні в справі «Руіс Торіа проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року Європейський суд наголосив, що «у відповідності зі встановленим прецедентним правом, яке відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином вказані підстави, за якими вони були ухвалені. Пункт 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав і основоположних свобод людини зобов`язує судові інстанції вказувати мотивацію ухвалених ними рішень». Отже, з наданих суду письмових доказів вбачається, що заявниця, [PERSON] та [PERSON] дійсно перебували в зареєстрованому шлюбі, однак у документах, що посвідчують особу, допущені помилки через різний переклад з російської мови на українську, а відтак вказаний факт є доведений належними та допустимими доказами в розумінні цивільного процесуального кодексу України. Пунктом восьмим ч. 1 ст. 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з ч.1 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до положень ч. 2 ст. 49 ЦК України, актами цивільного стану є, серед іншого, смерть фізичної особи, а згідно з положеннями частини 3 і 4 цієї ж статті, смерть фізичної особи підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Як передбачено ч.1, 2 ст.317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Відповідно до Листа-роз`яснення Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду №985/0/208-21 від 22.04.2021, вимога про отримання письмової відмови від органів державної реєстрації актів цивільного стану визнана такою, що не ґрунтується на вимогах чинного законодавства. Судом встановлено та перевірено матеріалами справи, що згідно медичного свідоцтва про смерть серії серія 23 № 200230118 від 16.10.2023, виданого (мовою оригіналу): «Государственное бюджетное учреждения здравоохранения Токмакский городской центр первичной медико-санитарной помощи», [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Причина смерті: хронічна серцева недостатність, кардіосклероз, ішемічна хвороба серця. Крім того, факт смерті [PERSON] , підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] від 19.10.2023 та довідкою про смерть № С-11281 від 19.10.2023, виданими (мовою оригіналу): «Симферопольский районный отдел ЗАГС № 3 Департамента ЗАГС Министерства юстиции Республики Крым». Відповідно до ст.1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII, воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. Правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та Указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України (ст. 2 зазначеного Закону України). Загальновідомою та такою, що не потребує доказування за змістом ст. 82 ЦПК України є обставина, що у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який діє і дотепер. В результаті адміністративно-територіальної реформи в Україні та ліквідації Токмацького району, м. Токмак Запорізької області увійшло до складу Пологівського району Запорізької області. Відповідно до Наказів Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 75 від 25.04.2022 та № 309 від 22.12.2022 р., було внесено зміни до Переліку територіальних громад, розташованих у районах проведення воєнних (бойових) дій, або які перебувають у тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), відповідно до якого починаючи з 26.02.2022 та станом на дату смерті [PERSON] ( [INFO] ) м. Токмак (раніше Токмацького) району Запорізької області входить до переліку тимчасово окупованих територій України. Відповідно до ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. До того ж, відомості про народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян відповідно до Порядку ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.2007 № 1064. Частиною другою статті 319 ЦПК України визначено, що рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Правилами реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженими Наказом Міністерства юстиції України № 52/5 від 18.10.2000 (з наступними змінами), визначено, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024; б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024; в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 13, 18 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Вказані вище нормативно-правові акти не містять спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово окупованій території, що унеможливлює державну реєстрацію факту смерті в позасудовому порядку. Як встановлено судом, подія смерті [PERSON] , відбулась [INFO] на території м. Токмак Пологівського (раніше Токмацького) району Запорізької області, тобто у частині України, що перебуває у тимчасовій окупації відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих РФ, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309. Даючи оцінку допустимості у даній цивільній справі таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується вимогами міжнародно-правових актів і принципів, адже відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України, які визначають, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України, а також положеннями частини другої статті 19 Конституції України, якою визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Крім того, відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану. Разом з тим, згідно з ч.4 ст.9 цього Закону, встановлення зв`язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню у межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України. Відповідно до ст.ст. 26, 27, 31 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, кожен чинний договір є обов`язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватись; учасник не може посилатись на положення свого внутрішнього права як на виправдання для невиконання ним договору; договір повинен тлумачитись добросовісно відповідно до звичайного значення, яке слід надавати термінам договору в їхньому контексті, а також у світлі об`єкта і цілей договору та з урахуванням будь-яких відповідних норм міжнародного права, які застосовуються у відносинах між учасниками. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Так, ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Лоізіду проти Туреччини», «Кіпр проти Туреччини»), а також Молдови та росії (зокрема, «Мозер проти Республіки Молдова та росії», «Іласку та інші проти Молдови та росії»), ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. В контексті цього не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи зазначений висновок у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це ставило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Отже, встановлюючи факт смерті [PERSON] , [INFO] , яка сталася [INFO] в м. Токмак Пологівського (раніше Токмацького) району Запорізької області, суд вважає за можливе прийняти в якості належних та допустимих доказів долучені до заяви сканкопії свідоцтва про смерть [NUMBER] від 19.10.2023 та довідки про смерть № С-11281 від 19.10.2023, видані (мовою оригіналу): «Симферопольский районный отдел ЗАГС № 3 Департамента ЗАГС Министерства юстиции Республики Крым» та копію медичного свідоцтва про смерть серії 23 № 200230118 від 16.10.2023, відповідно до яких [PERSON] , помер [INFO] в м. Токмак Пологівського (раніше Токмацького) району Запорізької області, причина смерті: хронічна серцева недостатність, кардіосклероз, ішемічна хвороба серця. З урахуванням наведеного вище, враховуючи засади добросовісності, справедливості і розумності регулювання цивільно-правових відносин, а також досліджені у судовому засіданні письмові докази та оцінюючи їх у сукупності, суд вважає доведеним той факт, що [PERSON] , [INFO] , уродженець селища Летичів Хмельницького району Хмельницької області, помер [INFO] в місті Токмак Пологівського району Запорізької області; причини смерті: хронічна серцева недостатність, кардіосклероз, ішемічна хвороба серця. У відповідності до ч. 4 ст. 317 ЦПК України, ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved