Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-24 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (надалі «Позивач») звернулося до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] («Відповідач»), в якому просило стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (код ЄДРПОУ 35625014, місцезнаходження юридичної особи: 01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, 30, реквізити IBAN № [NUMBER] у АТ «ТАСкомбанк») суму заборгованості за Кредитним договором №О7349317/1 від 19.11.2018 року в розмірі 10105,05 грн., з яких: - 7037,94 грн. заборгованість в частині непогашеного кредиту, - 3067,11 грн. заборгованість в частині несплачених процентів за користування кредитом. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що Відповідач уклав з АТ «Кредобанк» кредитний договір та зобов`язався використати надані в його межах кошти на цілі, вказані кредитному договорі, повернути кредит, сплатити проценти та інші платежі в строк та на умовах, визначених кредитним договором. 24 жовтня 2023 року між позивачем та АТ «Кредобанк» укладено договір факторингу із відступленням прав грошової вимоги за кредитними договорами та прав за забезпечувальними договорами №24102023 від 24 жовтня 2023 року. Відповідно до Додатку № 1 до Договору факторингу №24102023 від 24.10.2023 Реєстру прав вимоги позивач набув права грошової вимоги до відповідача в сумі 10105,05 грн., з яких: 7037,94 грн. заборгованість в частині непогашеного кредиту, 3067,11 грн. заборгованість в частині несплачених процентів за користування кредитом. Всупереч умовам кредитного договору, незважаючи на повідомлення, Відповідач не виконав свого зобов`язання. Після відступлення позивачу права грошової вимоги до Відповідача, останній не здійснив жодного платежу для погашення кредитної заборгованості ні на рахунки ТОВ «ФК «ЄАПБ», ні на рахунки попереднього кредитора, що й стало підставою для звернення до суду. Представником Позивача подано заяву про розгляд справи у відсутності уповноваженого представника, просить позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] на адресу суду подав заяву про застосування строку позовної давності, в якій, посилаючись на пропуск Позивачем строку позовної давності, просить відмовити в задоволенні позову з цієї підстави. Також у вказаній заяві посилається на неотримання ним жодного повідомлення про відступлення права вимоги за договором факторингу, який наданий Позивачем. В судове засідання, призначене на 20.02.2025 року Відповідачем подано заяву про розгляд справи без його участі, в якій він просив у задоволенні позову відмовити. Представником Позивача також на адресу суду подано заперечення на заяву Відповідача про застосування строку позовної давності, у якій представник покликається на відсутність підстав стверджувати про попуск Позивачем строку звернення до суду з даним позовом. Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі «ЦПК України») у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши викладені в позовній заяві пояснення Позивача, пояснення Відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа /кредитор/ зобов`язується надати грошові кошти /кредит/ позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки. Як вбачається з матеріалів справи, 06 вересня 2017 року між АТ «Кредобанк» та [PERSON] укладено Договір №7349317 про встановлення ліміту кредитування (автоматичний овердрафт). Згідно пункту 1.1, 1.3, 1.4.2, 1.4.3, 1.5 вказаного Договору №7349317 Відповідачу відкрито кредитну лінію\~ строком 12 місяців з максимальним лімітом 20000 грн.; реальна річна процентна ставка 34,49%. Загальна вартість кредиту 26 000,00 грн. Відповідно до пункту 1.16 Договору №7349317 за користування кредитом, отриманим по цьому договору, клієнт сплачує банку проценти у розмірі 30 % річних, але не пізніше останнього робочого дня місяця, наступного за місяцем нарахування процентів. 24 жовтня 2023 року між Акціонерним товариством «КРЕДОБАНК» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» укладено Договір факторингу № 24102023із відступленням прав грошової вимоги за кредитними договорами та прав за забезпечувальними договорами №24102023. Згідно п. 3.2 Договору факторингу №24102023 шляхом укладення (підписання) акту приймання передачі прав вимоги до цього договору, сторони підтверджують здійснення фактичної передачі клієнтом у власність фактору та прийняття фактором у власність від клієнта (фактичне відступлення) у день укладення даного акту прав вимоги за кредитними договорами, щодо портфеля заборгованостей у повному обсязі (а щодо прав вимоги, які виникнуть в майбутньому, - з дня їх виникнення). Цей договір є підтвердженням фактичного переходу від клієнта до фактора (фактичного відступлення) прав вимоги щодо портфеля заборгованостей у повному обсязі відповідно до умов цього договору. Відповідно до витягу з додатку №1 до договору факторингу із відступленням прав грошової вимоги за кредитними договорами та прав за забезпечувальними договорами №24102023 від 24 жовтня 2023 року ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором № О7349317/1 від 19 листопада 2018 року, в сумі 10105,05 грн. заборгованість станом на 24.10.2023, з яких: 7037,94 грн. заборгованість в частині непогашеного кредиту, 3067,11 грн. заборгованість в частині несплачених процентів за користування кредитом. Таким чином, у позовній заяві Позивач посилається на те, що [PERSON] має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» за договором № О7349317/1 від 19 листопада 2018 року, в сумі 10105,05 грн. станом на 24.10.2023, з яких: 7037,94 грн. заборгованість в частині непогашеного кредиту, 3067,11 грн. заборгованість в частині несплачених процентів за користування кредитом. Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частинами 1, 2 ст. 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За приписом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною 1 ст. 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, установлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. В п. 1 ст. 629 ЦК України вказано, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до п. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В п. 1 ст. 612 ЦК України зазначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Статтями 1048, 1050 ЦК України встановлено, що у випадку встановлення договором обов`язку позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики що залишилася, та сплати процентів. Статтею 611 ЦК України встановлено правові наслідки порушення зобов`язання, за змістом якої у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Положеннями статей 1077, 1078 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Відповідно до ст. 1081 ЦК України, клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Відповідно до ст. 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. Виходячи з вищенаведених положень чинного законодавства та встановлених обставин справи вбачається, що 06 вересня 2017 року між ПАТ «КРЕДОБАНК» та [PERSON] укладено Договір №7349317 про встановлення ліміту кредитування (автоматичний овердрафт) Саме вказану копію Договору №7349317 від 06 вересня 2017 року про встановлення ліміту кредитування (автоматичний овердрафт) додано Позивачем до позовної заяви (а.с.5-6). Натомість, за договором факторингу № 24102023, який укладено 24 жовтня 2023 року між Акціонерним товариством «КРЕДОБАНК» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ», а саме відповідно до витягу з додатку №1 до цього договору факторингу, вбачається, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором № О7349317/1 від 19 листопада 2018 року, в сумі 10105,05 грн. станом на 24.10.2023, з яких: 7037,94 грн. заборгованість в частині непогашеного кредиту, 3067,11 грн. заборгованість в частині несплачених процентів за користування кредитом. Копія кредитного договору № О7349317/1 від 19 листопада 2018 року, укладеного між ПАТ «КРЕДОБАНК» та [PERSON] в матеріалах справи відсутня. В позовній заяві та в запереченнях на заяву Відповідача про застосування позовної давності представник Позивача покликається на укладення між ПАТ «КРЕДОБАНК» та [PERSON] саме кредитного договору № О7349317/1 від 19 листопада 2018 року, а також факт набуття права вимоги саме за цим кредитним договором на підставі договору факторингу від 24.10.2023 року. Наданий Позивачем до позовної заяви розрахунок заборгованості [PERSON] також стосується кредитного договору № О7349317/1 від 19 листопада 2018 року (а.с.10). Будь-яких первинних документів щодо встановлення ліміту кредитування, погашення кредиту до позовної заяви не додано. За змістом ч. 3 ст.12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). У ч. 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. У постанові від 30 січня 2018 року в справі №161/16891/15 Верховний Суд вказав, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 зазначила, що обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає. Принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог (ст.ст.12, 81 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторін. Тобто, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс. При цьому, у разі заміни первісного кредитора у зобов`язанні, останній повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, в тому числі і первинні документи, що підтверджують факт виконання свого обов`язку перед позичальником, тобто факт надання коштів у кредит. Позивачем ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» не було надано як і самого кредитного договору, права за якими набуто Позивачем за договором факторингу, так і первинних документів, які би засвідчили, що позикодавцем були перераховані грошові кошти Відповідачу в розмірах, що передбачені договором, а відповідач ці кошти отримав. Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин, не подавав клопотання про їх витребування. Тобто, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій. Наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості за кредитним договором (а.с.10) містить інформацію про те, що розмір заборгованості [PERSON] за кредитним договором № О7349317/1 від 19 листопада 2018 року становить 10105,05 грн. станом на 24.10.2023, з яких: 7037,94 грн. заборгованість в частині непогашеного кредиту, 3067,11 грн. заборгованість в частині несплачених процентів за користування кредитом. Однак вказаний розрахунок заборгованості не містить відомостей щодо розрахунку заборгованості за період з часу укладення кредитного договору, які б дозволили суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит, та правильність нарахування відсотків за користування кредитними коштами (розмір відсотків та період їх нарахування, суми внесені боржником в рахунок виконання кредитних зобов`язань). Розрахунок заборгованості, на який посилається Позивач, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані Позивачем в позовній заяві, а, отже, не є належним доказом наявності заборгованості. Зазначений розрахунок з зазначенням конкретного розміру заборгованості, є документом, що створений самим Позивачем, а, відтак, інформація зазначена в ньому, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких він був складений, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає Позивач. У той же час розрахунок заборгованості є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку). Такий висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 р. у справі № 342/180/17 та Верховного Суду України в постанові від 11.03.2015 р. № 6-16цс15. Будь-яких інших доказів щодо підтвердження заборгованості Відповідача за укладеним кредитним договором Позивачем суду не надано. Суд також зауважує, що згідно ч. 1 ст. 510 ЦК України сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 512 ЦК України). Правочинами, на підставі яких відбувається відступлення права вимоги, можуть бути, зокрема, купівля-продаж, дарування, факторинг. Згідно з ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 514 ЦК України). Договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. За договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Матеріали справи не містять будь-яких доказів, що первісним кредитором ПАТ «КРЕДОБАНК» було передано Позивачу право вимоги за Договором №7349317 про встановлення ліміту кредитування (автоматичний овердрафт) від 06 вересня 2017 року, укладеним між АТ «Кредобанк» та [PERSON] , тобто тим кредитним договором, який Позивачем додано до позовної заяви. Копія кредитного договору № О7349317/1 від 19 листопада 2018 року, за яким Позивачем набуто права вимоги на підставі договору факторингу від 24.10.2023 року, як і інші первинні документи щодо отримання кредиту та його погашення саме за цим договором, в матеріалах справи відсутні. При цьому, як вже було заначено, Позивач самостійно скористався наданими процесуальними правами, подавши клопотання про розгляд справи за відсутності його уповноваженого представника. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанови Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21, від 18 вересня 2023року у справі № 582/18/21). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17). За обставин не доведення позивачем розміру заборгованості та порушення саме його прав внаслідок невиконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Стосовно заяви Відповідача про застосування строків, Суд\~ зауважує, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави. У зв`язку з висновком суду про необґрунтованість позовних вимог заява [PERSON] про застосування строку позовної давності не розглядається. З огляду на вищевикладене, суд на підставі наявних в матеріалах справи доказів, оцінивши такі на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 524, 526, 527 ч.1, 530, 546 ч.1, 611, 612, 1054 ч. 2, 16, 20 Цивільного Кодексу України, ст.ст.12, 13, 141, 259, 263-265, 268,288-289 ЦПК України, суд, -

Outcome: dismissed