Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-02 00:00:00

У липні 2024 року Управління Служби безпеки України в Черкаській області звернулося до суду із вказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначали, Управлінню Служби безпеки України в Черкаській області належить право оперативного управління службовою квартирою [ADDRESS] . Вказана квартира включена до числа службових рішенням Черкаської міської ради від 15.12.2012 №1805. Рішенням житлово-побутової комісії Управління від 21.02.2005 протокол №1, [PERSON] (відповідач 1) зараховано на облік потребуючих поліпшення житлових умов співробітників Управління складом сім?ї 2 особи, він та дружина [PERSON] (далі-відповідач 2). На підставі рапорту [PERSON] , рішенням житлово-побутової комісії Управління від 19.03.2012, протокол №1, було внесено зміни до справи квартирного обліку та постановлено вважати [PERSON] таким, що перебуває на обліку складом сім?ї 3 особи: він, дружина [PERSON] та син [PERSON] (далі-відповідач 3). На підставі клопотання Управління №5014 ЖКК від 12.12.2012, рішенням Черкаської міської ради №1805 від 15.12.2012 квартира [ADDRESS] надана в користування [PERSON] , складом сім?ї: [PERSON] , дружина [PERSON] , син [PERSON] . Згідно з рішенням Черкаської міської ради від 15.12.2012 №1805 [PERSON] видано спеціальний ордер №066906 серія А від 17.12.2012 на право користування службовою квартирою зазначеним складом сім?ї. 28.12.2012 відповідачами було зареєстровано місце проживання за адресою службової квартири, вони зареєстровані тут по теперішній час. Проведеним 13.06.2024 обстеженням житлових умов за адресою: [ADDRESS] , встановлено, що в квартирі фактично проживають тільки [PERSON] та [PERSON] . Син [PERSON] проживає разом з дружиною за адресою [ADDRESS] , про що свідчать акти перевірки житлових умов від 13.06.2024. Управлінню Служби безпеки України в Черкаській області належить право оперативного управління спірною квартирою, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права (номер запису 38562094 від 25.12.2012). Вказана квартира перебуває на балансову обліку Управління та оперативному обліку службового житла. Квартира взята на оперативний облік службового житла, що підтверджується витягом з журналу обліку службового житла Управління. Щодо забезпеченості житлом [PERSON] вказували, що він перебуває в шлюбі з [PERSON] . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , де на даний час проживає [PERSON] . Проживання [PERSON] за вказаною адресою підтверджується довідкою сектору мобілізаційною підготовки Управління від 05.06.2024 №12/10 щодо наданих ним особисто відомостей про фактичне місце проживання за адресою: [ADDRESS] та актом від 13.06.2024. Непроживання [PERSON] у спірній квартирі підтверджується здійсненням ним підприємницької діяльності у м.Києві до 2022 року. За [PERSON] 11.09.2015 зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , під час перебування у шлюбі із [PERSON] . Вказане майно відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України набуте подружжям за час шлюбу та належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Отже, [PERSON] у службовій квартирі не проживає упродовж тривалого часу, що підтверджується здійсненням ним підприємницької діяльності у м. Києві до 2022 року та актами перевірки житлових умов за адресою спірної квартири від 13.07.2018, від 13.06.2024. Вказане свідчить, що службова квартира за призначенням [PERSON] не використовується. Так само, членом сім?ї [PERSON] , якому виділено службове житло з урахуванням відповідача, що визначало його право на проживання в квартирі, він наразі не являється. Щодо набуття права власності на нерухомість [PERSON] та [PERSON] зазначили, що [PERSON] 30.11.2007 року Управлінню надано зобов?язання про подання документів у разі змін в складі сім?ї та набуття права власності на житлове приміщення особисто чи членами сім?ї. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] 05.05.2017, в порядку спадкування, набув право власності на житловий будинок [ADDRESS] (загальною площею 219,8 м.кв., житловою 124 м.кв.). 22.09.2003 [PERSON] , в порядку спадкування, набула право власності на квартири [ADDRESS] . Про вказані факти відповідачі Управління не повідомляли, в порушення п.25 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.1984 №470 та взятого зобов?язанням. Прийняття спадщини - це вольовий акт, в якому знаходить своє вираження згода прийняти чи не прийняти спадщину. Цей акт односторонній, він являє собою висловлювання лише одної особи - спадкоємця, не вимагає участі чи згоди інших осіб. Верховний Суд у постанові від 06.07.2022 у справі №303/2983/19 виснував, що для приватного права притаманна диспозитивність, зокрема в тому, що особа, з урахуванням принципу свободи правочину, сама вирішує вчиняти чи не вчиняти певний правочин. Успадкувавши право власності на житловий будинок та квартири в м.Черкаси, відповідачі усвідомлювали, що мають змінити місце проживання, але продовжують проживати в спірній службовій квартирі на теперішній час, чим порушують права діючих військовослужбовців, які проходять військову службу та потребують поліпшення житлових умов. Вказували, що [PERSON] та [PERSON] , вже використали своє право на безоплатне забезпечення житлом від держави, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 04.01.1997, згідно з яким квартира [ADDRESS] , на праві спільної сумісної власності належить [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . В подальшому, згідно договору дарування частини квартири [ADDRESS] від 22.01.2002 [PERSON] , подарував свою частку квартири [ADDRESS] відповідачам. 20.03.2003 відповідачі подарували квартиру [ADDRESS] , своєму сину [PERSON] . Тобто, відповідачі розпорядились своїм правом на безоплатну приватизацію отриманого від держави житла. Наразі, [PERSON] та [PERSON] право на забезпечення житлом від держави для постійного проживання не мають. Вказували, що виселення відповідача зі службового житла після того, як відпала підстава його надання переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції - захист інтересів економічного добробуту країни та прав інших військовослужбовців УСБУ в Черкаській області, які потребують житло у зв?язку зі службою (рішення від 16 лютого 2017 року у справі «Каракуця проти України» («Karakutsya v. Ukraine»), заява №18986/06, § 71). Крім того, втручання у право на повагу до житла не тільки є «необхідним у демократичному суспільстві», тобто відповідає «нагальній суспільній необхідності», але також таке втручання у право особи на житло не буде непропорційним у розумінні ЄСПЛ, оскільки відповідачі в м. Черкаси на праві власності мають житло, в якому мають можливість проживати. Таким чином, наявне розумне співвідношення (обґрунтована пропорційність) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Просили позов задовольнити та визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , такими, що?втратили право користування службовою квартирою [ADDRESS] та виселити їх з квартири [ADDRESS] , стягнути з відповідачів судові витрати. Відповідно до автоматизованого розподілу судової справи між суддями, дана справа 29.07.2024 року надійшла в провадження судді Соснівського районного суду м. Черкаси Ватажок-Сташинської А.В. Ухвалою судді Соснівського районного суду м. Черкаси Ватажок-Сташинської А.В. від 08.08.2024 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 16.09.2024 року задоволено самовідвід судді Ватажок-Сташинської А.В., справу передано до канцелярії Соснівського районного суду м. Черкаи для визначення головуючого судді у справі. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу передано на розгляд судді Троян Т.Є. Ухвалою судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 18.09.2024 року Троян Т.Є . справу прийнято до провадження за правилами загального позовного провадження. Відповідач 1 - [PERSON] скерував до суду відзив, в якому заперечував проти доводів позивача, вказуючи, що 21.02.2005 року його разом із дружиною [PERSON] було зараховано позивачем на облік потребуючих поліпшення житлових умов співробітників УСБУ, а 19.03.2012 року позивач включив до осіб, які разом з ним потребують поліпшення житлових умов також його сина - [PERSON] 15.12.2012 року, Рішенням Черкаської міської ради №1805 позивачу та членам його сім?ї: відповідачам [PERSON] та [PERSON] було надано в користування квартиру [ADDRESS] , про що видано спеціальний ордер на право користування службовою квартирою №066906 серія А від 17.12.2012, без зняття з квартирного обліку. При цьому позивач визнає, що він та члени його сім?ї отримали для проживання зазначену службову квартиру на законних підставах, відповідно до діючого законодавства. Вказував, що [PERSON] є членом сім`ї позивача в силу ст.64 ЖК України, проживає по теперішній час разом із відповідачем 1 та відповідачем 2. Твердження позивача, щ [PERSON] проживає за іншою адресою не підтверджуються належними та допустимими доказами. Зокрема Акти обстеження та перевірки житлових умов не підтверджують факт не проживання [PERSON] за адресою: кв. [ADDRESS] , оскільки складені неповноваженими комісіямі та не мають необхідну кількість підписів сусідей (не менш як 3 сусіда). Надана позивачем «Службова записка» Спеціаліста ІІ категорії СМТО УСБУ в Черкаській області від 05.06.2024 про ніби то зазначення відомостей щодо постійного місця проживання [PERSON] у [ADDRESS] не є належним та допустимим доказом. Крім того рахунки на оплату за отримані комунальні послуги за квартиру: кв. [ADDRESS] саме виходячи з розрахунку на 3-х жильців, оскільки ОСББ контролює кількість споживачів цих послуг, заборгованості за комунальні послуги відсутня. Згідно Витягів з реєстру територіальної громади, вбачається, що місцем проживання [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є саме квартира [ADDRESS] . Щодо наявності у власності дружини [PERSON] - [PERSON] житлового будинку за адресою: [ADDRESS] та житлового будинку [ADDRESS] , вказував, що вона отримала вказану нерухомість за договором дарування, а тому є одноосібним власником даного майна, а у [PERSON] відсутні будь-яки права щодо володіння, користування і розпорядження цим нерухомим майном нарівні з його дружиною [PERSON] . Позивач зазначив, що не може бути також підставою для позбавлення його та членів його сім?ї прав на проживання у службовій квартирі і та обставина, що він у квітні 2023 року набув у власність, в порядку спадкування після смерті матері позивача [PERSON] , 21/100 частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , так як не доведено, що ця частка в праві власності на зазначений будинок знаходиться у придатному для проживання стані, позивачем набута у власність лише частка 21/100 частину від 124,0 кв. його житлової площі і при цьому підставою для набуття у власність цієї частини нерухомого майна було саме спадкування, а не поліпшення житлових умов відповідачів з боку держави. За вказаних обставин, просив відмовити у задоволенні позовних вимог про виселення позивача та членів його сім?ї, оскільки це призведе до порушення вимог ч. 3 ст.47 Конституції України та статті 8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод. Відповідач 2 - [PERSON] скерувала до суду відзив в якому заперечувала проти доводів позивача, вказуючи, що свої вимоги УСБУ в Черкаській області мотивувало тим, [PERSON] проходив службу в органах СБУ, у зв?язку з чим у 2012 році по місцю служби отримав ордер на окреме службове жиле приміщення - двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] на сім?ю з трьох осіб: [PERSON] , [PERSON] (дружину) та сина [PERSON] . Позивач вважає, що так як позивач - [PERSON] в м.Черкаси на праві власності має житло, яке отримав в спадок після смерті своєї матері, в якому має можливість проживати наша сім?я, то позивач просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування службовою квартирою [ADDRESS] та виселити їх з вказаної квартири. Матеріалами, наданими позивачем підтверджено, що відповідач [PERSON] набула право на житло у відповідній квартирі як члени сім?ї співробітника УСБУ - [PERSON] (подружжя), а також, що відповідач [PERSON] зареєстрована і проживає за вказаною адресою. Крім того, на підставі документів, наданих позивачем підтверджується відсутність відомостей про наявність у [PERSON] зареєстрованих прав на нерухоме майно, як на момент зарахування (на 21.02.2005 року) так і на момент надання відповідачу 1 в користування квартиру [ADDRESS] , про що видано спеціальний ордер на право користування службовою квартирою №066906 серія А від 17.12.2012. Вказували, що виселення Відповідача 2- [PERSON] з вказаної квартири, що є службовим житлом без надання іншого житлового приміщення є втручанням держави, що здійснюється «згідно із законом» у розумінні пункту другого статті 8 Конвенції. Твердження позивача про те, що підставою для позбавлення [PERSON] прав на проживання у службовій квартирі і та обставина, що [PERSON] в порядку спадкування після смерті своєї матері набув право власності на 21/100 частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] є безпідставними, так як позивачем не було доведено, що вказане житло (21/100 частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними спорудами), знаходиться в придатному для проживання стані; прийняття спадщини не залежить від волі спадкодавця, та вказані дії неможливо рахувати як поліпшення державою житлових умов відповідача [PERSON] та членів його родини. [PERSON] ніякого правового відношення до набутої внаслідок спадкування частини житлового будинку не має. Частка є особистою власністю [PERSON] , а тому можливість її проживання в вказаному житлі перекладається на розсуд відповідача [PERSON] , що являється неприпустимим та фактично вказує безспірно, що [PERSON] будь- яким житлом взагалі не забезпечена та спірна службова квартира, що є предметом даного спору є єдиним та можливим житлом для її проживання. Зазначали, що як стало відомо відповідачу 2, [PERSON] взагалі подарував 21/100 частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , не поставивши [PERSON] навіть до відома. Вказане доводить, що відповідач 1 [PERSON] взагалі не розрахував та не вважав за потрібне вселяти [PERSON] у вказану частину житлового будинку, що одержав у спадок. Зазначила, що безпідставним твердження позивача в позовній заяві, з посиланням на вимоги ст. 60 СК України, що [PERSON] не є членом нашої сім?ї, адже він є сином [PERSON] та [PERSON] та постійно проживає з ними. На даний час [PERSON] являється дійсним військовослужбовцем СБУ, та проходить службу, як військовослужбовець. Отже, посилання позивача, що [PERSON] не проживає в спірній квартирі грунтується на припущеннях. Як на доказ, що підтверджує факт непроживання [PERSON] у квартирі [ADDRESS] , - посилається на Акти перевірки житлових умов заявника від 13.07.2018р.та Акт обстеження житлових умов заявника від 13.06.2024. Проте, ці письмові докази не є належними і допустимими доказами на підтвердження зазначеної обставини, оскільки [PERSON] ніколи не зверталась з будь якими заявами до Управління. Також зазначила, що Акт обстеження житлових умов заявника від 13.06.2024. був складений з внесенням до нього неправдивих даних про не проживання [PERSON] . З огляду на зазначене, просила відмовити у задоволенні позову. Відповідач 3 - [PERSON] скерував до суду відзив, доводи якого аналогічні доводам Відповідача 1 та Відповідача 2. Просив відмовити узадоволенні позовних вимог. Представник позивача скерував відповідь на відзив кожного із відповідачів, вказуючи на те, що сам по собі факт надання службового житла з підстав та в межах норм, передбачених Інструкцією про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Служби безпеки України та членам їх сімей житловими приміщеннями, затвердженої наказом СБУ від 06.11.2007 №792 та Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями затвердженого постановою КМУ від 03.08.2006 року №1081 не означає право особи безстроково користуватися ним. В даному випадку реєстрація місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не підтверджує спільного проживання з іншими відповідачами у справі, бо є лише юридичним фактом реєстрації місця проживання позивача, а не фактичним його проживанням в якості члена сім`ї. Оскільки [PERSON] перебуває в шлюбі з [PERSON] , отже, ним створена власна сім?я, що виключає статус члена сім?ї у двох родинах одночасно. Про спільне проживання з дружиною у іншому житлі свідчать наступні обставини: за [PERSON] зареєстрована, на підставі Договору про поділ житлового будинку в натурі та припинення спільної часткової власності від 11.09.2015, квартира [ADDRESS] [NUMBER], місце її роботи знаходиться в м. Київ. Відповідно до ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 05.07.2018 у справі №761/11731/18 [PERSON] працював на посаді директора ТОВ «ТОР Безпека» та ТОВ «Рестолайн», які здійснюють свою діяльність у м. Киеві. Вказували, що користування службовими житловими приміщеннями здійснюється відповідно до Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 № 1081. Згідно п. 19 Порядку №1081 військовослужбовець та члени його сім?ї зобов?язані вивільнити займане ними службове житлове приміщення в разі переміщення по службі, пов?язаного з переїздом до іншого населеного пункту, звільнення з військової служби, одержання або придбання житла для постійного проживання, якщо інше не передбачено законодавством. Право [PERSON] на користування спірною квартирою, як правосуб?єкта отримання квартири із фонду службового житла Управління, обумовленого проходженням ним військової служби в одному із підрозділів позивача, визначає право на зайняття спірної квартири інших відповідачів у справі - [PERSON] та [PERSON] , ґрунтується на праві [PERSON] і є похідним від нього. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України ««Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.2011 №2011-ХII (далі - Закон №2011-XII) - військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла. Позивач [PERSON] звільнений з військової служби у 2012 році, права на приватизацію службової квартири не має, оскільки ним вже було використано право на безоплатну приватизацію житла (квартира за адресою: [ADDRESS] ), також він набув право на житло для постійного проживання в порядку спадкування (частина будинку [ADDRESS] ). Просили позов задовольнити. 30.10.2024 року представником відповідача 1 скеровано заперечення на відповідь на відзив. Додатково зазначив, що відповідно до п.5.15-5.19 «Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Служой безпеки України та членам їх сімей житлових приміщень», зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 26 листопада 2007 р. за N 1308/14575 (надалі «Інструкція») і зокрема акцентував увагу суду, що згідно п. 5.17. цієї «Інструкці» : « Зі службових житлових примиень без надання іншого житлового приміщення не може бути виселено: осіб, які мають вислугу або стаж роботи в СБ України не менш як десять років; осіб, що звільнені з посади, у зв?язку з якою їм було надано житлове приміщення, але не припинили військової служби в СБ України; осіб, звільнених у зв?язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів; пенсіонерів за віком, персональних пенсіонерів; членів сім?ї померлого співробітника, якому було надано службове житлове приміщення; інвалідів праці І і ІІ груп, інвалідів І і ІІ груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб». Тому ні сам [PERSON] з дружиною, ні його син [PERSON] - не можуть бути виселені з указаного службового житла зокрема й по тій причині, що [PERSON] є офіцером запасу, має військову вислугу в системі СБУ повних 27-м років, був звільнений з військової служби за станом здоров?я, а його син також є співробіинком СБУ, який має стаж служби в СБУ більше 10-ти років, - тому належать до категорії осіб, які не можуть бути виселені зі службової квартири без надання іншого житлового приміщення. При цьому безпідставними є посилання Позивача на інші (загальні) правові норми , які суперечать зазначеній «Інструкції», оскільки інші норми права не можуть бути застосовані у даному випадку по тій причині, що відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу «якості закону», а у разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов?язків осіб, національні органи зобов?язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід.На чому наголосив ЄСПЛ у справі «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06, п. 50-56) та неодноразово вказувала Велика Палата Верховного Суду. Ухвалою судді Соснівського районного суду м.Черкаси від 26.11.2024 закрито підготовче провадження у справі. В судовому засіданні позивач та його представники - Шевченко Т.П., Черевко Т.О. позов підтримали, просили суд задовольнити заявлені позовні вимоги з підстав, зазначених у позові. Відповідач 1 та представник відповідача 1 - адвокат Міщенко С.В. в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову з підстав, зазначених у відзиві, запереченні на відповідь на відзив. Відповідач 2 та представник відповідача 2 - адвокат Чирва О.В. в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову з підстав, зазначених у відзиві. Відповідач 3 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав, зазначених у відзиві. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що проживає з відповідачами у сусідній квартирі [ADDRESS] з жінкою та дитиною з 2011 року. Вказував, що у квартирі [ADDRESS] проживають [PERSON] , [PERSON] та їх син [PERSON] . Від початку повномаштабного вторгнення сина [PERSON] бачить рідше, також йому відомо, що [PERSON] має дружину [PERSON] . Також свідок зазначив, що періодично проживає за іншою адресою по [ADDRESS] (його інша квартира). Вказував, що при складанні Акту обстеження умов проживання пояснення щодо сусідів (родини [PERSON] ) надавала його донька, який на той момент було 14 років, яка на той момент (липень 2018 року) перебувала одна вдома. Допитана у якості свідка відповідачка [PERSON] повідомила суду, що перша власна квартира їхньої родини - це кооперативна квартира її покійного свекра, за яку виплачувались гроші до ЖБК. Згодом, цю квартиру вони обміняли з доплатою на чотирьокімнатну ( [ADDRESS] ) таприватизували квартиру, після чого подарували молодшому сину [PERSON] . [PERSON] не брав участі у приватизації. Щодо тверджень про набуття нею у власність частки квартири за адресою: [ADDRESS] , то відповідальною квартиронаймачкою вказаної квартири була нова дружина її батька. Після смерті її батька, мачуха цю квартиру збирається поміняти на меншу, тому вона звернулась до [PERSON] та її сестри, оскільки частка квартири належала батьку, щоб вони оформили спадкування частки. Відразу після оформлення квартира була відчужена, як і планувала мачуха. Щодо постановки на квартирний облік, вказувала, що відомості, яки були надані, всі правдиві. В грудні 2012 року вони отримали ордер на службову квартиру, квартира була після будівельників. На протязі 1,5 років вони робили ремонт у квартирі, повністю все міняли та робили перепланування. В подальшому, починаючи з 2015 року, коли закінчився ремонт позивачам стали пропонувати однокімнатни квартири без ремонту, не враховуючи, що їх у родини троє. Щодо складених актів обстеження, вказувала, що акт, який складений у 2024 році у її присутності не містив допису відносно [PERSON] , що він прописаний проте не проживає. Вказаний допис був зроблений пізніше. Щодо успадкованої [PERSON] частини будинку ( [ADDRESS] ), вказувала, що це частина фінського будиночку, там проживала мати [PERSON] , яка була прикута до ліжка. Зазначила, що умов для проживання у даному приміщенні не створено, зокрема, там практично відсутня каналізація, протікає дах, немає фундаменту. Для того, щоб облаштувати там нормальні для проживання умови, треба все повністю перебудувати, на що вона з відповідачем 1 вже не мають ні сил, ні грошей. Просила врахувати, що позивачем так і не зазначена конкретна норма Закону, яка в даному випадку дозволяє виселити їх із службового житла. Суд, вислухавши пояснення позивача, відповідачів та їх представників, допитавши свідків та вивчивши матеріали справи, приходить до такого висновку. Як вбачається з матеріалів справи, Управлінню Служби безпеки України в Черкаській області належить право оперативного управління службовою квартирою [ADDRESS] . Вказана квартира включена до числа службових рішенням Черкаської міської ради від 15.12.2012 №1805. Рішенням житлово-побутової комісії Управління від 21.02.2005 протокол №1, [PERSON] (відповідач 1) зараховано на облік потребуючих поліпшення житлових умов співробітників Управління складом сім?ї 2 особи, він та дружина [PERSON] (відповідач 2). На підставі рапорту [PERSON] , рішенням житлово-побутової комісії Управління від 19.03.2012, протокол №1, було внесено зміни до справи квартирного обліку та постановлено вважати [PERSON] таким, що перебуває на обліку складом сім?ї 3 особи: він, дружина [PERSON] та син [PERSON] (відповідач 3). На підставі клопотання Управління №5014 ЖКК від 12.12.2012, рішенням Черкаської міської ради №1805 від 15.12.2012 квартира [ADDRESS] надана в користування [PERSON] , складом сім?ї: він, дружина [PERSON] , син [PERSON] . Згідно з рішенням Черкаської міської ради від 15.12.2012 №1805 [PERSON] видано спеціальний ордер №066906 серія А від 17.12.2012 на право користування службовою квартирою зазначеним складом сім?ї. 28.12.2012 відповідачами було зареєстровано місце проживання за адресою службової квартири, вони зареєстровані тут по теперішній час. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до положень статті 9 ЖК України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Представники позивача вказували, що [PERSON] та [PERSON] , вже використали своє право на безоплатне забезпечення житлом від держави, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 04.01.1997, згідно з яким квартира [ADDRESS] , на праві спільної сумісної власності належить [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . В подальшому, згідно договору дарування частини квартири [ADDRESS] від 22.01.2002 [PERSON] , подарував свою частку квартири [ADDRESS] відповідачам. 20.03.2003 відповідачі подарували квартиру [ADDRESS] , своєму сину [PERSON] . Тобто, розпорядились своїм правом на безоплатну приватизацію отриманого від держави житла. Наразі, [PERSON] та [PERSON] право на забезпечення житлом від держави для постійного проживання не мають. Суд критично ставиться до вказаного посилання представників позивача на те, що [PERSON] не повідомив житлово-побутову комісію про використання в повному обсязі права на безоплатне отримання від держави житла (приватизація ним і дружиною чотирикімнатної квартири [ADDRESS] , свідоцтво про право власності на житло від 04.01.1997) оскільки останні приймали участь у безкоштовній державній приватизації житла, яке в подальшому відчужили, а отже втратили право на забезпечення житлом від держави. Так, положеннями статті 35 Житлового кодексу України передбачено, що громадяни, які штучно погіршили житлові умови шляхом, зокрема, відчуження придатного і достатнього за розміром для проживання жилого будинку (частини будинку) не беруться на облік потребуючих поліпшення житлових умов протягом п`яти років з моменту погіршення житлових умов. В даному випадку квартира приватизована у 1997 році, а [PERSON] зараховано на облік потребуючих поліпшення житлових умов співробітників Управління складом сім?ї 2 особи, він та дружина [PERSON] у 2005 році, службова квартира отримана ним у 2012 році. Тому суд вважає безпідставними викладені вище висновки позивача, крім цього, уповноважені особи позивача не були позбавлені можливості провести відповідну перевірку та отримати інформацію щодо обставин отримання житла та його приватизацію родиною відповідача 1. Щодо твердження, що службова квартира [PERSON] за призначенням не використовується. В судовому засіданні встановлено, та підтверджено відповідачем [PERSON] , що він перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 2013 року. Стаття 3 Сімейного кодексу України визначає сім`ю як осіб, які спільно проживають, ведуть спільний побут, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя традиційно вважається сім`єю, що передбачає їхнє спільне проживання. Стаття 56 Сімейного кодексу України закріплює рівність подружжя у вирішенні питань життя сім`ї, зокрема місця проживання. Стаття 29 ЦК України визначає місцем проживання фізичної особи як житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Стаття 405 ЦК України встановлює право членів сім`ї власника житла користуватися ним, якщо вони там зареєстровані чи мають інші правові підстави. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , де, на думку сторони позивача, проживає [PERSON] разом із дружиною. Представники позивача вказували, що проживання [PERSON] за вказаною адресою підтверджується довідкою сектору мобілізаційною підготовки Управління від 05.06.2024 №12/10 щодо наданих ним особисто відомостей про фактичне місце проживання за адресою: [ADDRESS] та актом від 13.06.2024. Зазначене підтверджується також актами перевірки житлових умов від 13.06.2024. Крім того, за [PERSON] 11.09.2015 зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , під час перебування у шлюбі із [PERSON] . Вказане майно відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України набуте подружжям за час шлюбу та належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. На думку суду, якщо батьки та син залишаються зареєстрованими за однією адресою, зокрема: квартира [ADDRESS] то це не суперечить закону, але й не змінює факту існування окремої сім`ї [PERSON] та [PERSON] . Досліджені судом докази не свідчать про постійне стале проживання [PERSON] з батьками починаючи з 2013 року, оскільки в такому разі, вочевидь, його дружина також мала систематично проживати за місцезнаходженням спірного житла. Натомість, аналізуючи докази в сукупності, наявність у дружини [PERSON] власного житла та відомості, які сам [PERSON] повідомляє третім особам (за місцем служби та під час розгляду справи в суді тощо) про своє фактичне місце проживання, яке відрізняється від адреси спірного житла, суд погоджується з позицією сторони позивача про те, що він хоча і зареєстрований за адресою квартира [ADDRESS] , проте фактично проживає за іншою адресою разом із дружиною, водночас може періодично навідуватись до батьків. Зазначене на думку суду свідчить, що службова квартира за призначенням відповідачем [PERSON] не використовується, отже членом сім?ї [PERSON] , якому виділено службове житло [PERSON] наразі не являється. Щодо набуття права власності на нерухомість [PERSON] та [PERSON] зазначили, що [PERSON] 30.11.2007 року Управлінню надано зобов?язання про подання документів у разі змін в складі сім?ї та набуття права власності на житлове приміщення особисто чи членами сім?ї. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] 05.05.2017, в порядку спадкування, набув право власності на частину 21/100 житлового будинку [ADDRESS] (загальною площею 219,8 м.кв., житловою 124 м.кв.). Крім того, 22.09.2003 [PERSON] , в порядку спадкування, набула право власності на квартири [ADDRESS] . Вищевказані факти не були спростовані відповідачами, навпаки, відповідачи не заперечували, що такі житлові приміщення були набуті ними у власність. Водночас вказували, що на момент розгляду справи відповідачі не мають у розпорядженні жодної житлової нерухомості. Зокрема, відповідачем 1 наданий договір дарування від 11.10.2024 року, згідно умов якого ним відчужена 21/100 частка житлового будинку [ADDRESS] , тобто вже після відкриття провадження у справі. З цього приводу суд зазначає наступне. Згідно з статтею 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті). Відповідно до статті 118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Згідно зі статтею 124 ЖК України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Положення статті 125 ЖК України визначають випадки коли особу не може бути виселено з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення, зокрема осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років (абзац третій зазначеної статті). Так, відповідно до ст. 125 ЖК України, без надання іншого жилого приміщення не може бути виселено: - осіб з інвалідністю внаслідок війни та інших осіб з інвалідністю з числа військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті чи при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв`язаного з перебуванням на фронті; учасників Другої світової війни, які перебували у складі діючої армії; сім`ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті чи при виконанні інших обов`язків військової служби; сім`ї військовослужбовців; осіб з інвалідністю з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов`язків; - осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; - осіб, що звільнені з посади, у зв`язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення; - осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників; - пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім`ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; осіб з інвалідністю внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання I і II груп, осіб з інвалідністю I і II груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України; - одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними. Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі. Згідно із частинами першою, третьою статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених ЖК України та іншими нормативно-правовими актами. Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства. Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями, а також розмір і порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації за піднайом (найом) ними жилих приміщень визначений Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081 (далі - Порядок). Відповідно до пунктів 5.15-5.17 Інструкії про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Служби безпеки України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом СБУ від 06.11.2007 року №792, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 26.11.2007 за №1308/14575 передбачено: …«5.15. Виселення зі службових житлових приміщень здійснюється у порядку та на підставах, визначених законодавством України. 5.17. Зі службових житлових приміщень без надання іншого житлового приміщення не може бути виселено, зокрема, осіб, які мають вислугу або стаж роботи в СБ України не менш як десять років;»... Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] є офіцером запасу, має військову вислугу в системі СБУ 27 років, був звільнений з військової служби за станом здоров`я, а отже на нього поширюються гарантії передбачені статею 125 ЖК України та вказаної Інструкції від 06.11.2007 року №792 щодо неможливісті виселення останнього зі спірного службового житла без надання іншого жилого приміщення. Матеріали справи не містять доказів наявності у власності подружжя [PERSON] та [PERSON] іншого рівноцінного житла, яке придатне для проживання, яке може бути негайно використано після виселення із службового. На думку суду, хоча [PERSON] і набув в порядку спадкування право власності на 21/100 частку житлового будинку [ADDRESS] , однак зазначене не є автоматичною підставою для виселення відповідачів із службового житла з огляду на відсутність доказів того, що набуте майно є рівноцінним для переселення. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див., mutatis mutandis, рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» («Connors v. the United Kingdom»), заява № 66746/01, § 82). ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві». Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», § 43). Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56). Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідачів зі службового житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. В даному випадку, на думку суду відповідач 1 та відповідач 2 маючи постійний тривалий зв`язок з спірним житлом (більше 10 років) внаслідок втручання в їх право на повагу до житла несуть надмірний тягар. За вказаних обставин, звернення до суду з позовною заявою про виселення відповідачів із квартири [ADDRESS] без надання іншого житла, тобто без вказівки на те, яке саме житло буде надано подружжю [PERSON] та [PERSON] складом сім`ї на двох осіб, замість спірного, є передчасним та такими, що обмежують права відповідачів більше, ніж це необхідно для досягнення легітимної мети. З огляду на зазначене, суд вважає, що позовна заява Управління Служби безпеки України в Черкаській області до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed