Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-25 00:00:00

У листопаді 2024 р. позивач звернувся до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд скасувати обтяження (заборона), накладене Першою київською державною нотаріальною конторою на будинок [ADDRESS] , який накладений на підставі листа №046-758 Головного управління капітального будівництва Київської міської державної адміністрації від 20.06.2000 року, реєстраційний номер обтяження 3489941, архівний номер: 2525094KIEV1, архівна дата 22.06.2000, дата виникнення 22.06.2000, № реєстра 74830-22, внутрішній номер 5901163727F13D2F2D57, вх. 3214. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30.11.1998 року [PERSON] подарувала [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями та спородуми, що знаходиться у [ADDRESS] . Як стало, відомо позивачу, рішенням Київської міської ради народних депутатів №57 від 26.01.1989 року та інших, було заплановано відселення мешканців житлового масиву Біличі у зв`язку із забудовою даної місцевості, та у зв`язку з чим відповідним управлінням була вказівка не проводити ніяких дій з домовласниками певних будинків в частині дарування, купівлі-продажу, спадщини, приватизації та інше. Головне управління капітального будівництва Київської державної адміністрації видало лист з проханням накладення заборони на певні домоволодіння з підстав їх відселення з їх приватних будинків. Отже, на підставі листа Головного управління каптіального будівництва Київської міської держаадміністрації від 20.06.2000 №046-758 реєстратором Першої КДНК було накладено арешт на житловий будинок [ADDRESS] . Таким чином, через наявність арешту позивач позбавлений можливості розпорядитися належним йому майном. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 24.01.2025 року у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 18.02.2025 року від Першої київської державної нотаріальної контори надійшов лист, згідно якого просять розглядати справу без представника нотаріальної контори. За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Відповідно до ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування від 30.11.1998 року посвідченого державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори за реєстроваим №2у-2849, Рог Л.М, подарувала [PERSON] жилий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 111479332 від 23.01.2018 року, на житловий будинок [ADDRESS] , накладено арешт Першою київською державною нотаріальною конторою (архівний запис), а саме: реєстраційний номер обтяження 3489941; підстава обтяження: лист 046-758 Головного управління капітального будівництва Київської державної адміністрації від 20.06.2000; об?єкт обтяження: будинок, приватний будинок, [ADDRESS] ; архівний номер 2525094RIEV1, архівна дата 22.06.2000, дата виникнення 22.06.2000, № реєстра 74830-22, внутр. №5901163727F13D2F2D57, комментарий вх. 3214. Як вбачається з відповіді Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу КМР від 056-3251 від 10.06.2024 року, у департаменті відстуня інформація, щодо накладення арешту на житловий будинок [ADDRESS] . Управління капітального будівництва було ліквідовано без правонаступника. Надати відомості за 2000 рік немає можливості, оскільки згідно листа Державного архіву м. Києва передані у встановленому порядку за описами справ та зігдно актів приймання-передавання справ документи фонду №Р-92 «Перша Київська державна нотаріальна контора Київського обласного суду Міністерства юстиції УРСР" лише за період 1924-1929, 1939-1941, 1944-1950 р.р. Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Приписами ч. 1 та п. 3 ч. 2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Відповідно до ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Аналогічні положення наведені й в п. 3.17 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 за №512/5. Згідно зі ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч.ч. 1 та 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Згідно ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 16 ЦК України встановлено, що власник має право вимагати відновлення свого порушеного права, в даному випадку - звільнення з-під арешту майна, яке належить йому на праві власності. Між тим, статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо нього будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Тобто, наявність арешту на майно за відсутності правових підстав для цього порушує право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном та власний розсуд. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку позовна заява підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved