Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить визнати недійсним договір довічного утримання, укладений 05 лютого 2016 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дулик М.Б., зареєстрований в реєстрі за № 197; скасувати рішення приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Дулик М.Б., індексний номер: 28140509 від 09 лютого 2016 року 11:23:19, про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] . Свої вимоги мотивує тим, що він у період з 11 липня 2000 року по 10 липня 2015 року перебував в місцях позбавлення волі. Після звільнення він повернувся у своє помешкання - квартиру [ADDRESS] , де він був зареєстрований та проживав зі своїм батьком. Проте, він дізнався, що він був знятий з реєстрації за вказаною адресою у 2000 році, а квартира була приватизована його батьком та дружиною останнього [PERSON] , яка після смерті батька набула право власності на вказану квартиру в цілому. Оскільки він був позбавлений право на житло в незаконний спосіб, він звернувся за захистом своїх прав. 30 травня 2023 року рішенням Залізничного районного суду м. Львова у справі № 462/1722/16-ц було визнати незаконним зняття його з реєстрації з квартири [ADDRESS] ; визнано за ним право на житло у вказаній квартирі; визнано незаконним та скасоване розпорядження про передачу спірної квартири у власність [PERSON] та [PERSON] ; визнано недійсним свідоцтво про право власності № [NUMBER] від 28 липня 2005 року, видане Залізничною районною адміністрацією Львівської міської ради. Проте, він не може вселитися у вищевказану квартиру, оскільки [PERSON] , не маючи законних прав для відчуження спірної квартири, уклала з відповідачкою незаконний договір довічного утримання. В зв`язку з наведеним, просить позов задовольнити. Відповідачка [PERSON] подала до суду відзив на позов, у якому просить у задоволені позову відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю, мотивуючи це тим, що вона уклала 05 лютого 2016 року договір довічного утримання з [PERSON] , яку доглядала аж до смерті [INFO] , а потім організувала її похорон. Після цього, вона набула право власності на квартиру [ADDRESS] . Вона не має ніякого відношення до приватизації квартири. Крім цього, позивач пропустив строк позовної давності, що є самостійною підставою для відмови в позові /Т-1 а.с.125-131/. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, дали пояснення аналогічні доводам, які наведені у позові, просять позов задовольнити. У судовому засіданні відповідачка та її представник проти позову заперечили, дала пояснення аналогічні доводам, які наведені у відзиві, просять у задоволені позову відмовити. Суд ухвалив завершувати справу без участі представник третьої особи Львівської міської ради, який у попередніх судових засіданнях надавав пояснення, в яких позов підтримав, повідомивши, що є всі підстави для його задоволення, просив позов задовольнити, а відтак його неявка не перешкоджає ухваленню рішення у справі. Суд ухвалив розглядати справу без участі третьої особи - приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Дулик М.Б., яка у судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомлена про час місце судового засідання, проте її неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. Рух справи у суді, клопотання сторін, процесуальні рішення суду у справі. 31 жовтня 2023 року позивач звернувся до суду з цим позовом. Того ж дня, 31 жовтня 2023 року позивач подав до суду заяву про забезпечення позову. 01 листопада 2023 року ухвалою суду вищевказану заяву позивача задоволено; накладено арешт на квартиру [ADDRESS] /Т-1 а.с.30-32/. Того ж дня, 01 листопада 2023 року ухвалою суду позов залишено без руху /Т-1 а.с.23/. 15 листопада 2023 року представниця позивача адвокат Літовченко Л.Р. подала до суду заяву про усунення недоліків позову /Т-1 а.с.34/. 16 листопада 2023 року ухвалою суду у справі відкрито провадження; постановлено розгляд справи проводити у загальному позовному провадженні та призначено підготовче судове засідання, запропоновано відповідачеві надати відзив; витребувано у приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Дулик М.Б. завірені матеріали нотаріальної справи щодо укладання договору довічного утримання від 05 лютого 2016 року / Т-1 а.с.26/. 15 грудня 2023 року до суду надійшли витребувані копії матеріалів нотаріальної справи /Т-1 а.с.42/. 19 січня 2024 року ухвалою суду провадження у справі зупинено до набрання законної сили рішення суду у справі № 462/1722/16-ц /Т-1 а.с.87/. 07 березня 2024 року ухвалою суду провадження у справі відновлено /Т-1 а.с.94/. 30 квітня 2023 року ухвалою суду підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду /Т-1 а.с.149/. 03 червня 2024 року відповідачка подала до суду заяву про виклик у судове засідання свідків [PERSON] та [PERSON] /Т-1 а.с.158/. 07 червня 2024 року ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, вищевказана заява відповідачки була задоволена. 24 жовтня 2024 року відповідачка подала до суду клопотання про залучення до справи третьої особи Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради та про зупинення провадження у справі /Т-1 а.с.218-220/. 05 листопада 2024 року ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, у задоволені вищевказаних клопотань відповідачки відмовлено. 14 лютого 2025 року відповідачка подала до суду заяву про визнання позову частково, в якій частково визнала вимогу про скасування рішення про реєстрацію за нею право власності на 1/3 частину спірної квартири /Т-2 а.с.15/. Заслухавши пояснення сторони, їх представників, свідків, вивчивши матеріали справи, оглянувши матеріали цивільних справ № 462/8111/15-ц та № 462/1722/16-ц, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Фактичні обставини у справі, встановлені судом. Судом встановлено, що 20 листопада 2015 року [PERSON] звернувся до Залізничного районного суду м. Львова з позовом (справа № 462/8111/15-ц) до [PERSON] , в якому просив визначити йому додатковий строк для подання заяви до Другої Львівської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті його батька [PERSON] , померлого [INFO] . Свої вимоги мотивував, що він у період з 11 липня 2000 року по 10 липня 2015 року перебував в місцях позбавлення волі. Після звільнення він повернувся у його квартиру [ADDRESS] , де він був зареєстрований та проживав зі своїм батьком. Проте, він дізнався, що він був знятий з реєстрації за вказаною адресою у 2000 році, а квартира була приватизована його батьком та дружиною останнього [PERSON] , яка після смерті батька набула право власності на вказану квартиру в цілому. Покликаючись на те, що він пропустив строк на прийняття спадщини з поважних причин просив позов задовольнити. 28 лютого 2020 року ухвалою Залізничного районного суду м. Львова позов [PERSON] у справі № 462/8111/15-ц був залишений без розгляду, в зв`язку з подачею позивачем заяви про залишення позову без розгляду. Під час розгляду вищевказаної справи судом, 05 лютого 2016 року [PERSON] було укладено договір довічного утримання з [PERSON] , який було посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дулик М.Б. та зареєстровано в реєстрі за № 197. Відповідно до умов договору [PERSON] передала [PERSON] у власність квартиру [ADDRESS] , взамін чого остання зобов`язався надавати відчужувачу довічно матеріальне забезпечення /Т- 1 а.с.43,44/ У пункті 2 вказаного договору довічного утримання від 05 лютого 2016 року зазначено, що квартира належить відчужувачу [PERSON] : 1/2 частина на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] , виданого Залізничною районною адміністрацією Львівської міської ради 28 липня 2005 року на підставі розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради №768 від 28 липня 2005 року; 1/2 частина на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори Палажій Г.В. 06 червня 2001 року за реєстровим № 2-732. У пункті 3 договору довічного утримання від 05 лютого 2016 року відчужувач [PERSON] засвідчила, що зазначена квартира на момент укладання цього договору, зокрема, нікому іншому не продана, не подарована, а також, в спорі, під забороною (арештом) не перебуває, прав щодо неї у третіх осіб в України та за її межами немає, тощо. Крім цього, 30 березня 2016 року [PERSON] звернувся до Залізничного районного суду м. Львова з позовом до [PERSON] та Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про визнання незаконним зняття з реєстрації, поновлення в реєстрації, визнання незаконним розпорядження, визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом та свідоцтва про право власності на квартир (справа № 462/1722/16-ц). Під час розгляду справи № 462/1722/16-ц у судовому засіданні 07 вересня 2022 року до участі у справі було замінено відповідачку [PERSON] на [PERSON] в зв`язку зі смертю відповідачки у вказаній справі. 30 травня 2023 року рішенням Залізничного районного суду м. Львова у справі № 462/1722/16-ц ухвалено: позов [PERSON] до [PERSON] , Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про визнання незаконним зняття з реєстрації, поновлення в реєстрації, визнання незаконним розпорядження, визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом та свідоцтва про право власності на квартиру задовольнити; визнати незаконним зняття з реєстрації [PERSON] / [INFO] , ІПН [NUMBER] / з квартири [ADDRESS] ; визнати право [PERSON] / [INFO] , ІПН [NUMBER] / на житло у квартирі [ADDRESS] та поновити [PERSON] у реєстрації в квартирі [ADDRESS] ; визнати незаконним та скасувати п.8 Розпорядження №768 від 28 липня 2005 року, видане Залізничною районною адміністрацією Львівської міської ради в частині передачі квартири [ADDRESS] у власність [PERSON] та [PERSON] ; визнати недійсним свідоцтво про право власності № [NUMBER] від 28 липня 2005 року, видане Залізничною районною адміністрацією Львівської міської ради; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом № 2-732 від 06 червня 2001 року, видане Другою Львівською державною нотаріальною конторою. Постановою Львівського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 грудня 2024 року вищевказане рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30 травня 2023 року у справі № 462/1722/16-ц залишено без змін. Вказаним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 30 травня 2023 року було встановлено: «Вироком судової колегії в кримінальних справах Львівського обласного суду від 01.12.2000 року [PERSON] , позивача у справі, засуджено за вчинення злочинів, передбачених ст. 93 п. а, 142 ч.3 КК України та призначено покарання у виді 15 років позбавлення волі з відбуванням у виправно-трудовій колонії суворого режиму. Початок строку відбування покарання рахувати з дня затримання 11 липня 2000 року. Згідно з довідкою про звільнення серії ХМЛ №23282, оригінал якої оглянуто у судовому засіданні, виданої [PERSON] , останній відбував покарання у установах Державної кримінально-виконавчої служби з 11.07.2000 року по 10.07.2015 року, звільнений по відбуттю строку покарання та прямує до місця проживання [ADDRESS] . Як убачається із копії паспорта громадянина України [PERSON] серії [NUMBER] , останній станом на 05.05.1998 року прописаний за адресою: [ADDRESS] . Запис щодо зняття з реєстрації із вказаного місця проживання [PERSON] у паспорті відсутній. Розпорядженням Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради № 768 від 28.07.2005 року «Про передачу квартир у власність громадян» передано у власність громадян квартири (будинки) згідно з додатком. Згідно з п. 8 додатку даного Розпорядження у спільну сумісну власність громадян [PERSON] /уповноважений власник/ та [PERSON] передано двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Як убачається із долученої до матеріалів справи заяви [PERSON] від 07.07.2005 року про передачу у приватну власність квартири, яку вона займає разом з членами своєї сім`ї на умовах найму, на даній заяві містяться підписи повнолітніх членів сім`ї: [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до довідки про склад сім`ї наймача ізольованої квартири, виданої ЛКП «Скнилівок» від 07.07.2005 року за адресою: [ADDRESS] прописані: [PERSON] з 1971 року та [PERSON] з 2003 року. Як вбачається із матеріалів справи батько позивача [PERSON] [PERSON] /копія свідоцтва про народження від 23.09.2015 року/ помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 23.09.2015 року. Згідно відповідей ЛКП «Скнилівок» від 01.10.2015 року №2./621 та від 28.04.2016 р. №2./374 [PERSON] знятий з реєстрації з адреси [ADDRESS] по справі №1-71/2000 ЛОС м. Ізяслав Хмельницької області, міра покарання 15 років, 27.07.2001 р Залізничним РВ УМВСУ у Львівській області. Згідно розпорядження Залізничної районної адміністрації №21 від 12.01.2005 р основним квартиронаймачем стала [PERSON] . Квартира приватизована. Чоловік основного квартиронаймача [PERSON] помер і знятий з реєстрації 15.05.2007 року. Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру № [NUMBER] від 28.07.2005 року, таке видане на підставі розпорядження голови Залізничної районної адміністрації від 28.07.2005 року №768, квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та члену сім`ї [PERSON] , квартиру приватизовано згідно з Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Як убачається із долученої до матеріалів справи копії адресного листка вибуття, який складно 22 квітня 2001 року, [PERSON] був прописаний за адресою: [ADDRESS] у 1998 р. та вибув по місцю позбавлення волі справа №1-71/2000. Згідно відповіді ГУ ДМС України у Львівській області Залізничний РВ м. Львова від 19.01.2016 року №14/112 надати інформацію з приводу законності зняття з реєстрації місця проживання гр. [PERSON] з кв. [ADDRESS] немає можливості у зв`язку з відсутністю матеріалів зняття з реєстрації за 2007 рік, які знищені, термін зберігання яких закінчився. Також судом встановлено, що 1/2 частини квартира [ADDRESS] на праві спільної часткової власності належала [PERSON] , яка після смерті чоловіка [PERSON] успадкувала його 1/2 частину квартири. Згідно зі свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] [PERSON] померла [INFO] . Також, з рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30 травня 2023 року вбачається, що суд прийшов до наступних висновків, які стали підставою для задоволення позову, а саме: «зважаючи на те, що позивач відносився до категорії осіб, за якими зберігалося право на житло на час його тимчасової відсутності, своєї згоди на приватизацію та передачу даної квартири в спільну сумісну власність не надавав, тому суд приходить до висновку, що п.8 розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради №768 від 28 липня 2005 року в частині передачі квартири [ADDRESS] у власність [PERSON] та [PERSON] є незаконним та підлягає скасуванню, свідоцтво про право власності № [NUMBER] від 28 липня 2005 року, видане Залізничною районною адміністрацією Львівської міської ради та свідоцтво про право на спадщину за законом № 2-732 від 06 червня 2001 року, видане Другою Львівською державною нотаріальною конторою є недійсними, право [PERSON] на житло у квартирі [ADDRESS] та поновлення [PERSON] у реєстрації в квартирі [ADDRESS] підлягає поновленню». Позиція суду; застосування норм права та мотиви, з яких виходив суд при ухвалені рішення. Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. За змістом частини 1 статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статей 744, 745 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно із частиною 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частин 1, 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно частин 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 5 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Таким чином, рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30 травня 2023 року у справі № 462/1722/16-ц носить преюдиціальний характер при вирішенні спору у даній справі. Суд вважає, що твердження відповідачки [PERSON] , що вона законно набула право власності на квартиру [ADDRESS] згідно з договором довічного утримання є неприйнятним, оскільки [PERSON] не мала законних прав для відчуження спірної квартири. При цьому, на особливу увагу заслуговує той факт, що договір довічного утримання був укладений 05 лютого 2016 року, тобто, вже після того, як позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини у справі № 462/8111/15-ц (20 листопада 2015 року). Таким чином, [PERSON] , засвідчуючи у пункті 3 вказаного договору факт того, що спірна квартира на момент укладання цього договору не перебуває в спорі та щодо неї не має прав у третіх осіб в України діяла недобросовісно, оскільки їй відомо було про спір щодо вказаної квартири між нею та позивачем. У той же час, суд зазначає, що [PERSON] при укладанні договору довічного утримання діяла необачно, оскільки ж з її пояснень убачається, що їй відомо було про вищевказані судові справи, а відтак, вона знала про існування спору між позивачем та [PERSON] щодо квартири [ADDRESS] , проте вона добровільно, без будь-яких застережень підписала вказаний договір. З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що договір довічного утримання, укладений [PERSON] [INFO] з [PERSON] є недійсним, оскільки [PERSON] не мала законних прав на його укладання, у зв`язку із тим, що приватизація спірної квартири за останньою та її чоловіком батьком позивача [PERSON] відбулась незаконно, що встановлено рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 30 травня 2023 року у справі № 462/1722/16-ц. Також, суд вважає некоректним доводи [PERSON] , що за позивачем [PERSON] слід визнати право власності на 1/3 частини спірної квартири, оскільки після скасування незаконної приватизації квартири її єдиним власником є територіальна громада в особі Львівської міської ради. Суд розцінює пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] , які були допитані в суді за клопотанням відповідачки, в контексті того, що [PERSON] належним чином виконувала зобов`язання за договором довічного утримання, проте їх пояснення не містять ніякою інформації щодо правових підстав укладання вказаного договору, а відтак вказані пояснення ніяким чином не \~підтверджують заявлені вимоги позивача чи заперечення відповідачки з приводу недійсності або дійсності оспорюваного правочину. Щодо заяви відповідачки [PERSON] про застосування строку позовної давності. У\~ЦК України\~позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.\~\~ Відповідачем заявлено вимогу про застосування строку позовної давності. Відповідно до\~статті 267 ЦК України\~сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до частини 1\~статті 261 ЦК України\~за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином, відлік позовної давності обчислюється з того моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. З огляду на наведене, твердження відповідачки про пропуск позивачем строку давності, є безпідставними та необґрунтованими, оскільки [PERSON] не був стороною, яка укладала договір довічного утримання від 05 лютого 2016 року, яким [PERSON] відчужила спірну квартиру відповідачці, а про існування вказаного договору він дізнався лише після того як [PERSON] замінила у справі № 462/1722/16-ц як правонаступниця померлу [PERSON] на підставі ухвали суду від 07 вересня 2022 року та подала 23 вересня 2022 року до суду копію вказаного договору /Т-4 а.с.23,24 справи № 462/1722/16-ц/, а отже, позивачем, який звернувся до суду з даним позовом 31 жовтня 2023 року ніяким чином не пропущений трирічний строк для звернення до суду із позовом. Враховуючи вказане, суд приходить до висновку, що вимога про визнання договору довічного утримання недійсним є підставною та підлягає задоволенню. Щодо вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за відповідачкою [PERSON] . Суд зазначає, що само по собі визнання недійсним спірного договору довічного утримання може не призвести до автоматичного скасування державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] . Відповідно до абзацу 3 частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому\~пунктом 1\~частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до\~пункту 1\~частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що рішення приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Дулик М.Б., індексний номер: 28140509 від 09 лютого 2016 року 11:23:19, про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] було здійснено за відповідачкою [PERSON] /а.с.8,9/. Беручи до уваги, що договір довічного утримання від 05 лютого 2016 року, який був поданий для державної реєстрації, був визнаний недійсним, тому і вимога про скасування рішення приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Дулик М.Б., про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] також підлягає задоволенню. Щодо оцінки судом критеріїв правомірності втручання держави в право [PERSON] на мирне володіння майном у розумінні Конвенції про захист прав і основних свобод людини. У справі, що розглядається, суд вважає за необхідним дати оцінку визнанню недійсним договору довічного утримання в контексті пропорційності застосування такого заходу з урахуванням того, чи не будуть порушені права на житло, внаслідок чого відповідачка втратить не лише право на житло у конкретній квартирі, а позбудиться такого взагалі, аж до того, що стане безхатченком. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Так, позивач і відповідачка не є родичами між собою та ніхто з них у спірній квартирі не проживає. При цьому, квартира [ADDRESS] не є єдиним можливим місцем проживання [PERSON] , з її слів вона проживає у квартирі, яка розташована на [ADDRESS] , яка на праві власності належала її батькам. Крім цього, з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що відповідачці станом на 01 серпня 2024 року належала на праві власності квартира [ADDRESS] та земельні ділянки у вказаному селищі /Т-1 а.с.170-172/. Таким чином, оцінюючи визнання недійсним договору довічного утримання на предмет пропорційності у контексті відповідності принципам статті 8 Конвенції, суд вважає, що позбавлення відповідачки права власності на квартиру [ADDRESS] відповідає таким критеріям, з оглядку наявності у неї іншого житла. Висновки суду у справі. Враховуючи наведене, суд, дослідивши докази по справі в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що позов був задоволений, суд приходить до висновку, що сплачений позивачем судовий збір в розмірі 2147,20 грн. підлягає стягненню на його користь з відповідачки у повному обсязі /а.с.21,28/

Outcome: approved