Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-26 00:00:00

27 грудня 2023 року до суду надійшла вищевказана позовна заява. Свої вимоги позивач мотивує тим, що працює поліцейським відділу реагування патрульної поліції Шосткинського районного управління поліції Головного управління національної поліції в Сумській області. 06.12.2023 до Головного управління національної поліції в Сумській області надійшла скарга від колишньої дружини [PERSON] [INFO] на невиконання працівником поліції батьківських обов`язків. В цій скарзі відповідачка зазначає, що позивач навмисно ухиляється від виконання батьківських обов`язків, в тому числі не сплачує аліменти на утримання дитини [PERSON] [INFO] , побоювання за своє життя і життя своєї дитини через те, що, у зв`язку з виконанням службових обов`язків позивач використовую вогнепальну зброю. Також просить начальника Головного управління національної поліції в Сумській області надати відповідачці допомогу у вирішенні справ, які перебувають в провадженні Гадяцького районного суду Полтавської області за № 526/235/23 та 526/2534/22 про оспорювання батьківства та про перегляд за нововиявленими обставинами судового наказу про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, відповідно. Відповідачка публічно повідомила про те, що позивач, будучи поліцейським діє незаконно і користується своїм службовим становищем. Відповідач висловлює побоювання за своє життя та життя дитини, оскільки позивач має табельну вогнепальну зброю, хоча жодних фактичних даних щодо будь-яких погроз з боку позивача не надала, в тому числі не надано фактичного підтвердження, на її думку, незаконних дій позивача. Неправомірними діями відповідачки принижені честь та гідність позивача, ділова репутація, так як він працює поліцейським в Головного управління національної поліції в Сумській області, а також заподіяно моральну шкоду, яка виразилась в моральних стражданнях та переживаннях, оскільки відповідачка принизила позивача перед колегами, поширивши неправдиві відомості стосовно нього. Зазначив, що своїми діями відповідач чинить тиск на позивача та порушує його немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію. В судовому засідання представник позивач заявлені вимоги підтримав. В судовому засіданні відповідачка заперечувала проти задоволення позову. Зазначила, що ніяким чином не порушила честь, гідність на ділову репутацію позивача, своїми діями нічого протиправного заподіяти не хотіла. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши докази, мотивуючи рішення зазначає про наступне. З матеріалами справи встановлено, що [PERSON] звернулася до Головного управління національної поліції в Сумській області зі скарго на невиконання працівником поліції, а саме [PERSON] батьківських обов`язків також в скарзі повідомила про те, що [PERSON] , будучи поліцейським діє незаконно і користуюсь своїм службовим становищем. Позивач вважає, що цими неправомірними діями відповідачки принижені його честь та гідність, ділова репутація, так як він працює поліцейським в Головного управління національної поліції в Сумській області, а також заподіяно моральну шкоду, яка виразилась в моральних стражданнях та переживаннях, оскільки відповідачка принизила позивача перед колегами, поширивши неправдиві відомості стосовно нього. Зазначив, що своїми діями відповідачка чинить тиск на позивача і порушує його немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 3 Конституції України, статтею 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його честі і гідності. Честь і гідність фізичної особи є недоторканними. У разі порушення цих прав фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її честі і гідності. У статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. У статті 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Водночас, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб. Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію, а також інформацію, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Право на захист честі, гідності та ділової репутації є частиною права на повагу до приватного життя, а підстави захисту такого права виникають, як правило, на стику взаємодії права (свободи) на вираження (думки) та права на повагу до приватного життя. Згідно зі статтею 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. У частині першій статті 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації. Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні брати до уваги, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б однієї особи у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростування, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із положеннями ч. 1-4 ст.77ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Частина 1 ст.81ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст.81ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Крім того, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доведення достовірності оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача про визнання недостовірними і такими, що принижують честь, гідність та ділову репутацію дії відповідачки, які позивачем описані в позові. В той же час в позові (в прохальній частині) не зазначено, яка саме інформація, наявна у скарзі [PERSON] на думку позивача є недостовірною. Викликаний для надання особистих пояснень, саме з цього приводу, позивач в судове засідання не з`явився. Уточнень до позову не подавав. Згідно до ч.1 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. \~ \~ \~ \~За таких обставин у задоволенні позову необхідно відмовити за його необгрунтованістю. Враховуючи зазначене,

Outcome: dismissed