Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-24 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. Дніпровська спеціалізована прокуратура у сфері оборони Східного регіону звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа Міністерство оборони України, Державна організація Військово-медичний клінічний центр Західного регіону про стягнення коштів витрачених на лікування потерпілого від кримінального правопорушення в сумі 39\~212,63 гривень в дохід державного бюджету. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує, що 1 квітня 2022 року приблизно о 17 годині 30 хвилин [PERSON] , керуючи технічно справним автомобілем марки «ВАЗ-2109», з реєстраційним номером [NUMBER] , здійснюючи рух поблизу с. Піщанка Новомосковського району Дніпропетровської області, у світлий час доби по сухому асфальтобетонному покриттю проїзної частини в крайній лівій смузі автодороги М-30 «Стрий-Умань-Дніпро-Ізварине», діючи із злочинною недбалістю, в задовільних дорожніх умовах, проявив неуважність і безпечність до дорожньої обстановки, яка склалась, вчинивши порушення правил водіння транспортного засобу, а саме вимог п.п.1.3., 2.3. б), 12.3. Правил дорожнього руху України, недостатньо оцінив дорожню обстановку, чим допустив наїзд на перешкоду у вигляді осипу дрібного каміння, яке розташовувалось на проїзній частині по напрямку руху автомобіля марки «ВАЗ-2109», після чого втратив контроль над керуванням автомобіля та в подальшому, у стані бокового знесення виїхав за межі проїзної частини ліворуч на розділювальну смугу, де здійснив наїзд задньою правою частиною керованого ним автомобіля на нерухому перешкоду у вигляді електроопори. Своїми діями водій [PERSON] грубо порушив вимоги п.п.1.3., 2.3. б), 12.3. Правил дорожнього руху України, що находиться у причино наслідковому зв`язку з настанням цієї дорожньо-транспортної пригоди. Порушення водієм [PERSON] вимог 12.3 Правил дорожнього руху України перебуває у причинно-наслідковому зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої пасажири [PERSON] та [PERSON] загинули на місці, пасажир [PERSON] отримав тяжкі тілесні ушкодження. Вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05.02.2024 року визнано [PERSON] винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.3 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки. На підставі ст. 75 КК України [PERSON] звільнено від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням строком на три роки; на підставі ст.76 КК України покладені обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти про зміну місця проживання, роботи та не виїжджати за межі України без погодження. Цивільний позов про відшкодування витрат на лікування потерпілого в межах даного кримінального провадження не заявлявся, витрати на лікування потерпілого від злочину не відшкодовані. Відповідно до довідки-розрахунку, наданої Державною організацією Військово-медичним клінічним центром Західного регіону (далі ВМКЦЗР), [PERSON] знаходився на стаціонарному лікування у ВМКЦЗР з 27.04.2022 р. по 31.05.2022 р., загальна вартість його лікування становить 39\~212,63 грн. Відповідно до вищезазначеного, витрати на лікування потерпілого від злочину становлять 39\~212,63 грн., зазначену суму позивачі просять стягнути з відповідача на користь держави в особі Міністерства оборони України, а також покласти на відповідача судові витрати. \~ \~ \~ \~Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 04 листопада 2024 року відкрито спрощене позовне провадження по справі без повідомлення (виклику) сторін (а.с. 35). Відповідач належним чином повідомлений про розгляд справи. Правом на подання відзиву у строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження, відповідач не скористався. Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін не подавав. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в зв`язку з тим, що відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи. Суд, дослідивши подані докази, з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Правовідносини, що виникли між сторонами з приводу відшкодування витрат закладу охорони здоров`я на лікування потерпілого від злочину, врегульовані наступними нормами закону. Отже,ст.\~15\~ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За правилами ст.ст.12,13\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Згідно ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.\~77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Частиною 1ст. 82 ЦПК України, передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно із ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст.\~1166\~ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно до ст.\~1206\~ЦК України особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього кримінального правопорушення, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого. Згідно ч. 2 ст.\~1191\~ЦК України держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, юридичні особи мають право зворотної вимоги до фізичної особи, винної у вчиненні кримінального правопорушення, у розмірі коштів, витрачених на лікування особи, яка потерпіла від цього кримінального правопорушення. Відповідно до ч. 7 ст.\~128\~КПК України особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~07\~липня 1995\~року №\~11\~«Про відшкодування\~витрат на\~стаціонарне лікування\~особи,\~яка потерпіла\~від злочину,\~та судових\~витрат» питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 545 від 16 липня 1993 року. Термін і обґрунтованість перебування потерпілого від злочину на стаціонарному лікуванні визначається на підставі даних лікувального закладу, де він перебуває на лікуванні. До справи має бути приєднана довідка-розрахунок бухгалтерії цього закладу із записом про вартість одного ліжко-дня та загальну суму фактичних витрат на лікування потерпілого. Витрачені на стаціонарне лікування кошти підлягають відшкодуванню у повному обсязі і зараховуються до відповідного державного бюджету залежно від джерел фінансування закладу охорони здоров`я або на рахунок юридичної особи, якій належить останній. У п. 2 Постанови Кабінету\~Міністрів України\~№ 545\~від 16\~липня 1993\~року «Про\~порядок обчислення\~розміру фактичних\~витрат закладу\~охорони здоров`я\~на стаціонарне\~лікування потерпілого\~від злочинного\~діяння та\~зарахування стягнених\~з винних\~осіб коштів\~до відповідного\~бюджету і\~їх використання» передбачено, що сума коштів, яка підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров`я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, виходячи з кількості ліжко-днів, проведених ним в стаціонарі та вартості витрат на його лікування в день. Кількість ліжко-днів визначається на підставі медичної картки стаціонарного хворого або інших документів, які підтверджують дати госпіталізації та виписки хворого із стаціонару лікувального закладу. Визначення суми витрат на лікування потерпілого за один ліжко-день провадиться виходячи з фактичної кількості ліжко-днів і загальної суми фактичних витрат за місяць (в якому проводилось лікування) на утримання лікувального закладу, за винятком витрат на капітальні вкладення, капітальний ремонт і придбання інвентарю та обладнання. Згідно п. 4 вищезазначеного Порядку стягнені в установленому порядку кошти залежно від джерела фінансування закладу охорони здоров`я, у якому перебував на стаціонарному лікуванні потерпілий, зараховуються до відповідного бюджету або на користь юридичної особи (відомства), якій належить заклад охорони здоров`я. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~07\~липня 1995\~року №\~11\~«Про відшкодування\~витрат на\~стаціонарне лікування\~особи,\~яка потерпіла\~від злочину,\~та судових\~витрат» відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину можливе лише тоді, коли є причинний зв`язок між злочинними діями чи бездіяльністю винної особи та перебуванням потерпілого на такому лікуванні. Крім того, слід зазначити, що відповідно до ст. 131-1 Конституції України, на прокуратуру України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках та порядку, що визначені законом. Згідно ч.3 ст. 56 ЦПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за ново виявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених ст. 185 цього Кодексу. Аналіз положень частин 3-5статті 56\~ЦПК України у взаємозв`язку зі змістом частини 3статті 23\~Закону України\~«Про прокуратуру» дає підстави вважати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження. У даному випадку, орган, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту майнових інтересів Міністерство оборони України, а також Державна організація Військово-медичний клінічний центр Західного регіону, які не здійснюють свої повноваження, що проявляється в усвідомленій пасивній поведінці, оскільки починаючи із березня 2024 року, посадові особи уповноваженого органу не вживали жодних заходів, з метою реального забезпечення повернення бюджетних грошових коштів, витрачених на лікування потерпілого від кримінального правопорушення. Згідно зі ст.ст. 140,142\~Конституції України та ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», право та реальна здатність територіальної громади самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення гарантується державою. Держава бере участь у формуванні доходів місцевого самоврядування, фінансово підтримує місцеве самоврядування. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 серпня 2019 року по справі №915/20/18 зазначено, що інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також захист прав та свобод місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади, як і державні органи. Згідно з ч.3 ст.16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Відповідно до ст. 167 ЦК України, держава діє в цивільних правовідносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. Статтею 170\~ЦК України передбачено, що держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Відповідно до п. «а» ч. 3 ст. 89 Бюджетного кодексу України, до видатків,що здійснюються з бюджетів міст республіканського, Автономної Республіки Крим та обласного значення, районних бюджетів, бюджетів об`єднаних територіальних громад, що створюються згідно із законом та перспективним планом формування територій громад належать видатки на первинну медичну, амбулаторно-поліклінічну та стаціонарну допомогу (лікарні широкого профілю, спеціалізовані медико-санітарні частини, пологові будинки, поліклініки, і амбулаторії, а також дільничні лікарні, медичні амбулаторії, фельдшерсько-акушерські та фельдшерські пункти, центри первинної медичної (медико-санітарної) допомоги. Частиною 2 ст.61\~Закону України\~«Про місцеве\~самоврядування в\~Україні» передбачено, що районні та обласні ради затверджують районні та обласні бюджети, які формуються з коштів державного бюджету для їх відповідного розподілу між територіальними громадами або для виконання спільних проектів та з коштів, залучених на договірних засадах з місцевих бюджетів для реалізації спільних соціально-економічних та культурних програм, контролюють їх виконання. Відповідно до ст. 18 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», фінансування охорони здоров`я здійснюється за рахунок Державного бюджету України та місцевих бюджетів, фондів медичного страхування, благодійних фондів та будь-яких інших джерел, не заборонених законодавством. Вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05.02.2024 року [PERSON] визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.3 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки. На підставі ст. 75 КК України [PERSON] звільнено від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням строком на три роки; на підставі ст.76 КК України покладені обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти про зміну місця проживання, роботи та не виїжджати за межі України без погодження (а.с. 10-11). У відповідності до ч.1 ст. 1206 ЦК України, особа, яка вчинила злочин, зобов`язана відшкодувати витрати закладу охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину. З матеріалів справи судом встановлено, що потерпілий [PERSON] в період з 27.04.2022 року по 31.05.2022 року знаходився на стаціонарному лікуванні у Державній організації Військово-медичному клінічному центрі Західного регіону, що підтверджується довідкою від 15.07.2024 р. з перевідним епікризом, і вказаний заклад поніс витрати на лікування потерпілого від злочину у розмірі 39\~212,63 грн., що стверджується відповідними довідками (а.с. 15-17). Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовна заява обґрунтована та має бути задоволена, а з відповідача повинна бути стягнена грошова сума у розмірі 39\~212,63 грн. на користь держави в особі Міністерства оборони України, які перерахувати в дохід державного бюджету. Відповідно до ст.\~141\~ЦПК України з відповідача на користь держави належить судовий збір у розмірі 1211,20 гривень. На підставі викладено та

Outcome: approved