Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-17 00:00:00

До Шевченківського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, яка відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передана на розгляд судді Саадулаєва А.І. Позивач просить суд: 1. Розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] . 2. Визнати за позивачкою - [PERSON] - право власності на земельну ділянку площею 0,1045 ґа у Гаврощинській сільській раді Макарівського району Київської області, кадастровий номер 3222781800:07:005:0002 (індексний номер 57388060). 3. Визнати за відповідачем - [PERSON] : - право власності на 1/2 частину земельної ділянки [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:85:223:0001 (індексний номер 7106026); - право власності на нежилі приміщення з № 1 по №9 (групи приміщень №85) (в літ.А) загальною площею 113,2 кв.м. у будинку [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 168934980391); - право на частку у Товаристві обмеженою відповідальністю «АКРИД» (ЄДРПОУ 32918628) з часткою 100% статутного капіталу; - право на частку у 17 % статутного капіталу Товариства обмеженою відповідальністю «Макарівські мережі» (ЄДРПОУ 37051202). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 03.12.2024 р. відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в підготовче судове засідання. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18.02.2025 р. закрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя в частині визнання за [PERSON] права на частку у ТОВ «АКРЕД» (ЄДРПОУ 32918628) з часткою 100% статутного капіталу та визнання за [PERSON] права на частку у 17% статутного капіталу ТОВ «Макарівські мережі» (ЄДРПОУ 37051202). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що шлюб між позивачкою та відповідачем було укладено 03 серпня 2007 року. Від цього шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей. Спору щодо утримання та виховання дітей немає. Шлюбні стосунки між сторонами на даний час не склалися - сторони мають різні погляди на життя, різні сімейні цінності, проживають окремо протягом понад рік. Сторони спільних інтересів не мають. Емоційно не пов`язані. До рішення про розірвання шлюбу сторони прийшли виважено і рішення про розірвання шлюбу є спрямованим на досягнення емоційної стабільності обох сторін. Поновлення стосунків позивачка вважає неможливим та такими, що негативно впливатиме на їх інтереси та інтереси їх спільних дітей. Сторони з 2022 року проживають окремо. Тому позивач просить розірвати шлюб з відповідачем. Крім того, під час шлюбу сторонами набуте наступне рухоме та нерухоме майно корпоративні права: позивачкою - [PERSON] - було придбано 31.03.2021 року (індексний номер 57388060) земельну ділянку площею 0,1045 га у Гаврощинській сільській раді Макарівського району Київської області; кадастровий номер 3222781800:07:005:0002. Відповідачем - [PERSON] : - 23.10.2013 року (індексний номер 7106026) 1/2 частину земельної ділянки № [NUMBER] площею 0,0452 га для будівництва обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] ; кадастровий номер 8000000000:85:223:0001; - Нежилі приміщення з №1 по №9 (групи приміщень №85) (в літ.А) загальною площею 113,2 кв.м. у будинку [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 168934980391). Крім того, відповідач є засновником Товариства обмеженою відповідальністю «АКРЕД» (СДРПОУ 32918628) з часткою 100% статутного капіталу. Також йому належить частка у 17 % статутного капіталу Товариства обмеженою відповідальністю «Макарівські мережі» (СДРПОУ 37051202). Як нерухоме майно, так і корпоративні права використовуються, у тому числі, для отримання прибутку і, відповідно, утримання родини. Цим майном розпоряджається відповідач і в інтересах родини буде необхідно відійти від засади рівності часток подружжя і залишити майно, що зареєстроване за відповідачем за ним на праві власності. Крім того, нежилі приміщення з №1 по №9 (групи приміщень №85) (в літ.А) загальною площею 113,2 кв.м. у будинку [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 168934980391) були придбані відповідачем хоча і у період шлюбу, проте за кошти, які належали йому особисто, тому це майно не є шлюбним. Відповідач подав до суду заяву про визнання позову, в якій просив позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що з позивачкою проживають окремо з 2022 року, правами та обов`язками подружжя не поєднані, шлюбно-сімейні відносини не підтримують. Поновлення шлюбних відносин вважає не можливим та таким, що суперечить інтересам сторін. Питання утримання і виховання дітей між ними вирішено за обопільною згодою. Щодо поділу майна відповідач визнає позовні вимоги позивачки у повному обсязі. В судове засідання, яке відбулось 18.02.2025 року, позивач та її представник не з`явились, представник подав до суду клопотання про розгляд справи у їх відсутності, позов підтримав в повному обсязі, просив його задовольнити. В судове засідання, яке відбулось 18.02.2025 року, відповідач не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, шляхом повідомлення під звукозапис в судовому засіданні 15.01.2025 року. Відповідно до частини 4 статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання не здійснювалося технічним засобом. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що шлюб між позивачкою та відповідачем було укладено 03 серпня 2007 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 03.08.2007 p., про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м.Києві зроблено відповідний запис № 1021. Від цього шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] (Свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м.Києві, про що 28 жовтня 2008 року зроблено відповідний запис № 1958). [PERSON] , [INFO] (Свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м.Києві, про що 30 червня 2011 року зроблено відповідний запис № 1161). Під час шлюбу сторонами набуте наступне рухоме та нерухоме майно корпоративні права: [PERSON] було придбано 31.03.2021 року (індексний номер 57388060) земельну ділянку площею 0,1045 га у Гаврощинській сільській раді Макарівського району Київської області, кадастровий номер 3222781800:07:005:0002. [PERSON] було придбано: - 23.10.2013 року (індексний номер 7106026) 1/2 частину земельної ділянки № [NUMBER] площею 0,0452 га для будівництва обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:85:223:0001; - нежилі приміщення з №1 по №9 (групи приміщень №85) (в літ.А) загальною площею 113,2 кв.м. у будинку [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 168934980391). Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до частини першої статі 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до положень ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п. 12 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Позивач наполягає на розірванні шлюбу і своєму небажанні продовжувати сімейні відносини з відповідачем. Відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Позивач скористалась даним правом та звернулась до суду з цим позовом і наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру зберігати шлюб. Приймаючи до уваги відсутність згоди позивача на примирення, суд вважає, що причини, що спонукають її наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б її інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов в цій частині підлягає задоволенню. Згідно п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посилання на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Судом встановлено, що відповідач позов визнав, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, в частині розірвання шлюбу, у зв`язку з чим, поданий позов в цій частині підлягає задоволенню. Що стосується вимог про поділ майна подружжя, в такому порядку як просить позивач, суд дійшов наступного висновку. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.3 ст. 368 ЦК України). Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ст. 69 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України). При цьому, право на спільне майно, яке виникає у подружжя в період шлюбу, не припиняє своє існування після його розірвання або фактичного припинення шлюбу. Розпорядження, користування та володіння об`єктами права спільної сумісної власності здійснюється подружжям з рівними правами та обов`язками, якщо інше не встановлено домовленості між ними. У відповідності з ч.ч. 1-2 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно з ч. 1 ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За ч. 1 ст. 177 ЦК України, об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Сторони зазначають, що нежилі приміщення з №1 по №9 (групи приміщень №85) (в літ.А) загальною площею 113,2 кв.м. у будинку [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 168934980391) були придбані відповідачем хоча у період шлюбу, проте за кошти, які належали йому особисто, тому це майно не є шлюбним. Суд звертає увагу на те, що приміщення з №1 по №9 (групи приміщень №85) (в літ.А) загальною площею 113,2 кв.м. у будинку [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 168934980391), хоча було придбано у шлюбі, але запропонований поділ майна в цій частині визнано відповідачем, та судом не встановлено, що такий спосіб поділу суперечить закону та/або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому суд дійшов висновку, що поділ майна в цій частині підлягає до задоволення. Крім того, судом встановлено, що відповідач позов визнав, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, в частині визнання за [PERSON] визнати право власності на земельну ділянку площею 0,1045 га у Гаврощинській сільській раді Макарівського району Київської області; кадастровий номер 3222781800:07:005:0002, та в частині визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину земельної ділянки № [NUMBER] площею 0,0452 га для будівництва обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] ; кадастровий номер 8000000000:85:223:0001, а у зв`язку з чим поданий позов в цій частині підлягає задоволенню. Що стосується вимог про визнання за відповідачем права на частку у ТОВ «АКРЕД» (ЄДРПОУ 32918628) з часткою 100% статутного капіталу та визнання за відповідачем права на частку у 17% статутного капіталу ТОВ «Макарівські мережі» (ЄДРПОУ 37051202), то суд звертає увагу, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18.02.2025 р. закрито провадження у цивільній справі в цій частині, а тому позовні вимоги в цій частині не розглядались судом під час прийняття рішення у справі. Згідно з частиною першою статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, зважаючи на встановлені під час розгляду справи обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити.

Outcome: approved