Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-26 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача У січні\~2025\~року до\~Жовтневого районного\~суду міста\~Дніпропетровська надійшла\~цивільна справа\~ [PERSON] до\~Дніпропетровської обласної\~прокуратури,\~про звільнення\~майна з-під\~арешту.\~В якій\~позивач просить, звільнити з-під арешту майно транспортний засіб (автомобіль) MERCEDES-BENZ 220Е, 1994 року випуску, сірого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN-код [NUMBER] , який належить на праві власності [PERSON] , шляхом припинення обтяження у вигляді заборони відчуження, що 20 січня 1999 року зареєстровано на підставі документу СВ СУ УМВС в Дніпропетровській області №831. В обґрунтування поданого позову позивач зазначив, що у власності [PERSON] (дівоче прізвище Календа) перебуває автомобіль MERCEDES-BENZ 220Е, 1994 року випуску, сірого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN-код [NUMBER] . У травні 2024 року [PERSON] виявила бажання відчужити належний їй транспортний засіб та звернулась до Регіонального сервісного центру МВС в Дніпропетровській області, де їй було повідомлено, що відчуження її транспортного засобу заборонено. [PERSON] \~звернулась до\~адвокатського об`єднання\~"ТСТ"\~для надання\~їй правової допомоги у з`ясуванні причин заборони відчуження власного майна та скасування обтяження. З метою зібрання інформації АО "ТСТ" направило адвокатський запит до Регіонального сервісного центру МВС в Дніпропетровській області, у відповідь на який отримало від останнього інформацію, що з 20 січня 1999 року зареєстровано заборону відчуження транспортного засобу MERCEDES-BENZ 220Е, 1994 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN-код [NUMBER] (дата постановки: 20 січня 1999; номер документу 831; хто поставив: СВ СУ УМВС в Дніпропетровській області; санкція: відчуження заборонено), копії документів, що стали підставою для реєстрації вказаної заборони, відсутні за спливом терміну їх зберігання. На адвокатські запити про правові підстави заборони відчуження транспортного засобу MERCEDES-BENZ 220Е, 1994 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN-код [NUMBER] , які були направлені до слідчого управління ГУНП в Дніпропетровській області та Дніпропетровської обласної прокуратури, що здійснює процесуальне керівництво слідчими діями вказаного слідчого управління, відповіді не надійшло. Оскільки наразі власницею рухомого майна неможливо встановити ані процесуального документу, ані норми КПК України 1960 року, на підставі яких накладалось обтяження у вигляді заборони відчуження транспортного засобу, та навіть неможливо дізнатись реєстраційний номер кримінальної справи органів досудового розслідування, у [PERSON] відсутня будь-яка процесуальна можливість в межах кримінального судочинства захистити своє право власності та вилучити належне їй майно з-під обтяження. 11 лютого 2025 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що правовідносини щодо арешту майна, накладеного в межах кримінального провадження, регулюються главою 17 КПК України. За змістом ст.173 цього Кодексу питання про накладення арешту на майно вирішують слідчий суддя або суд. Частинами 3 та 4 ст.174 КПК України регулюють порядок вирішення питання про скасування арешту майна у двох випадках: судом за наслідками розгляду кримінальної справи та прокурором одночасно з винесенням ним постанови про закриття кримінального провадження. Згідно п.18 ч.1 ст.3 КПК України на слідчого суддю покладена функція судового контролю за дотриманням прав і свобод осіб у кримінальному провадженні, зокрема, під час досудового розслідування, і він наділений повноваженнями накладати арешт на майно та його скасувати. Крім того, у КПК України немає заборони ініціювати перед судом питання про скасування арешту на майно, накладеного під час досудового розслідування. Отже, чинним кримінальним процесуальним законом передбачено способи захисту прав власника, який не є учасником кримінального провадження і, разом з тим, чинним цивільним процесуальним законом не передбачена можливість такого захисту в порядку цивільного судочинства. З огляду на викладене, скасування (зняття) арешту з майна, який був накладений за правилами кримінального судочинства в рамках кримінального провадження, підлягає розгляду в порядку, визначеному кримінальним процесуальним законом, а тому позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав. Пунктом 9 розділу XI "Перехідні положення" Кримінального процесуального кодексу України (в редакції 2012 року) передбачено, що арешт майна, застосований під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до моменту його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 14 січня 2025 року указана позовна заява передана для розгляду судді Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська Демидовій С.О. (а.с.22-23). Ухвалою від 15 січня 2025 року відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін. (а.с.24-25). \~ \~ \~ \~У відповідності до частини тринадцятої\~статті 7 ЦПК України\~розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Виходячи з вимог частини п`ятої\~статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши наявні в ній докази, дійшов наступного. Фактичні обставини встановленні судом. У власності [PERSON] (дівоче прізвище Календа (а.с.9)) перебуває автомобіль MERCEDES-BENZ 220Е, 1994 року випуску, сірого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN-код [NUMBER] . (а.с.8). З наданої позивачем фотографії, як зазначається останнім наданої у якості відповіді на адвокатський запит, 20 січня 1999 року зареєстровано заборону відчуження транспортного засобу MERCEDES-BENZ 220Е, 1994 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN-код [NUMBER] (дата арешту: 20 січня 1999; номер документу 831; хто поставив: СВ СУ УМВС в Дніпропетровській області; санкція: відчуження заборонено). Копії документів, що стали підставою для реєстрації вказаної заборони, відсутні за спливом терміну їх зберігання. (а.с.7,18). В матеріалах справи наявні адвокатські запити до Заступника начальника Головного управління начальнику слідчого управління ГУНП в Дніпропетровській області полковнику поліції Інні Власовій та до Дніпропетровської обласної прокуратури, проте відсутні докази направлення таких запитів. (а.с.10-17). Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного позивачем та відповідачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Згідно ч.1ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.ч.1-4 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підстави позову), характер порушеного права та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Судом встановлено,\~що у\~власності [PERSON] \~(дівоче\~прізвище \~Календа)\~перебуває автомобіль\~MERCEDES-BENZ\~220Е,\~1994\~року випуску,\~сірого кольору,\~реєстраційний номер\~ [NUMBER] ,\~VIN-код\~ [NUMBER] .20 січня 1999 року зареєстровано заборону відчуження транспортного засобу MERCEDES-BENZ 220Е, 1994 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN-код [NUMBER] (дата арешту: 20 січня 1999; номер документу 831; хто поставив: СВ СУ УМВС в Дніпропетровській області; санкція: відчуження заборонено). Копії документів, що стали підставою для реєстрації вказаної заборони, відсутні за спливом терміну їх зберігання. Відповідно до\~статті 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно із ч. 1\~ст. 316 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до\~ст. 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За змістом приписів\~ст. 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Частина 1\~статті 321 ЦК України\~передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦПК України). Обтяженням є заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, яка встановлена або законом, або актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або яка виникає на підставі договорів (ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відповідно до п. 9\~Перехідних положень Кримінального процесуального кодексу України\~(далі -\~КПК України) запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до ч. 6\~ст. 126 Кримінального процесуального кодексу України 1960 року\~(далі -\~КПК 1960 року) накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба Відповідно до ч. 4\~ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постановах від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц та від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за\~Кримінально-процесуальним кодексом України\~1960 року та завершеного у порядку, передбаченому\~КПК України 1960 року\~або\~КПК України. Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його необхідно розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства. Відповідно до ч. 4\~ст. 10 ЦПК України\~Суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція), (що ратифікована Україною 17.07.1997, і відповідно до\~статті 9 Конституції України\~є частиною національного законодавства України) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Фонд «Батьківська турбота» проти України» (заява № 5876/15; п. 61) від 09.10.2018 Європейський суд з прав людини зазначив, що помилки та недоліки, допущені державними органами влади, повинні служити на користь постраждалих осіб, особливо у разі відсутності інших конфліктуючих приватних інтересів. Іншими словами, ризик вчинення державними органами будь-якої помилки має нести держава і ці помилки не повинні виправлятись за рахунок зацікавленої особи. Оскільки постанову про накладення арешту прийняв орган внутрішніх справ, очевидно, що арешт був накладений у рамках кримінального провадження, так само очевидно, що наявність арешту на транспортний засіб обмежує позивача у здійсненні права власності на нього. Попри те, що з дня накладення арешту минуло більше 25 років, будь-яких претензій до позивача орган досудового розслідування, за цей період не мав. Жодних даних щодо процесуального документу, норм КПК України 1960 року, на підставі яких накладалось обтяження у вигляді заборони відчуження транспортного засобу, та навіть реєстраційного номеру кримінальної справи органів досудового розслідування неможливо встановити. За таких обставин, суд доходить висновку, що тривала наявність арешту на транспортний засіб і, як наслідок, неможливість ним розпоряджатися, за відсутності будь-яких вимог до позивача з боку держави, а також відсутності кримінальних проваджень, у яких позивач мав би який-небудь процесуальний статус, покладає на нього надмірний тягар і становить непропорційне втручання у конвенційне право позивача на мирне володіння своїм майном. Суд також ураховує, що скасувати арешт у позасудовому порядку позивач не може. З огляду на викладене, право власності позивача підлягає судовому захисту, тому суд задовольняє позов повністю. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судові витрати розподілити відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved