Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-16 00:00:00

У травні 2024 року позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій просив визнати недійсним договір дарування 1/2 частки квартири, розташованої за адресою [ADDRESS] , посвідчений 06 жовтня 2023 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мазуренко С.В., зареєстрований за № 550, укладений між [PERSON] і [PERSON] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судового збір у розмірі 1211,20 грн. та судові витрати на правову допомогу у розмірі 15000 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що між Фізичною особою-підприємцем [PERSON] та Фізичною особою-підприємцем [PERSON] було укладено договір оренди нежитлового приміщення № 1 від 02.07.2022 року. [PERSON] порушив свої зобов`язання за договором і не сплатив орендні платежі за періоди користування приміщенням, а також вартість спожитих послуг з електропостачання, газопостачання, водопостачання та водовідведення, теплопостачання, цілодобової охорони. З цього приводу [PERSON] 18.09.2023 звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області про стягнення з Фізичної особи-підприємця [PERSON] заборгованості на загальну суму 108 003,00 грн. Разом з позовної заявою позивачем подана заява від 18.09.2023 про забезпечення позову шляхом: накладення арешту на нерухоме майно, що є належить [PERSON] , а саме: 1/2 частки квартири за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1100329812101; заборони [PERSON] та будь-яким іншим особам, у тому числі суб`єктам державної реєстрації прав (державним реєстраторам, приватним та державним нотаріусам) вчиняти будь-які дії пов`язані з державною реєстрацією речових прав щодо 1/2 частки квартири за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1100329812101, відомості щодо якого внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 1100329812101, у тому числі шляхом укладення договорів купівлі-продажу, дарування, міни, про задоволення вимог іпотекодержателя, передачі в оренду, поділу об`єкта тощо. Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 25.09.2023 відмовлено Фізичній особі-підприємцю [PERSON] у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову. 18.12.2023 року Господарським судом Дніпропетровської області по справі № 904/5125/23 за позовом [PERSON] було винесено рішення, яким позов Фізичної особи-підприємця [PERSON] до Фізичної особи-підприємця [PERSON] про стягнення 72 000,00 грн. заборгованості з орендної плати та 36 003,00 грн. заборгованості з відшкодування комунальних послуг задоволено, стягнуто з Фізичної особи підприємця [PERSON] на користь Фізичної особи-підприємця [PERSON] 72 000,00 грн. заборгованості з орендної плати, 36 003,00 грн. заборгованості з відшкодування комунальних послуг, 2 684,00 грн. витрат по сплаті судового збору та 5 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Відповідач [PERSON] не оспорював наявність боргу та не оскаржував рішення Господарського суду. Приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Біловолом В.О. 07.02.2024 року була прийнята постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 74086943. В ході проведення виконавчих дій з`ясувалося, що 06.10. 2023 року було проведено державну реєстрацію права власності нерухомого майна, об`єкт нерухомого майна квартира, об`єкт житлової нерухомості, загальна площа 70,2кв.м., житлова площа 38,6 кв.м., адреса [ADDRESS] . Форма власності - приватна. Вид спільної власності - спільна часткова. Розмір частки - 1/2. Власник [PERSON] . Відповідно до отриманої інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 27 квітня 2024 року, відповідач [PERSON] 06.10.23 року уклав договір дарування 1/2 частки квартири розташованої за адресою [ADDRESS] із [PERSON] . Таким чином про факт укладання договору дарування позивачу стало відомо тільки 27 квітня 2024 року. Таким чином, на момент коли ще відбувалось судове провадження в Господарському суді Дніпропетровської області, відповідач [PERSON] укладав договір дарування своєї частки квартири. В зв`язку з укладанням договору дарування по відчуженню 1/2 частки квартири, розташованої за адресою рішення суду про стягнення заборгованості не можливо реалізувати. Таким чином [PERSON] , зловживаючи своїми процесуальними правами, ввів суд в оману, та з метою уникнути цивільної відповідальності та перешкодити виконанню судового рішення по стягненню з нього грошового боргу шляхом реалізації належного йому майна, провів відчуження 1/2 частки квартири, розташованої за адресою [ADDRESS] відповідачу [PERSON] . Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського МНО зареєстрований за № 550, виданий 06.10.23 року. Укладаючи оспорюваний договір дарування, відповідачі діяли без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором з направленням дій сторін договору на перехід права власності на нерухоме майно з метою свідомого наміру невиконання зобов`язань [PERSON] перед [PERSON] . Вважаю, що в діях [PERSON] наявний склад цивільного правопорушення, як то протиправна поведінка, негативні наслідки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою і негативними наслідками. При укладенні 06 жовтня 2023 року оспорюваного правочину воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаними правочинами, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів з [PERSON] . Представником відповідача [PERSON] - [PERSON] подано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого вказує наступне. Відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог, вважає доводи викладені в позовній заяві не обґрунтованими та такими що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства. Доводи позовної заяви щодо визнання договору дарування недійсним є такими що ґрунтуються виключно на припущеннях та не мають жодного нормативно правового обґрунтування. [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі з 01.11.2013, який було зареєстровано у Красногвардійському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 1585, про що видано Свідоцтво про шлюб [NUMBER] . З вересня 2023 між [PERSON] та [PERSON] , припинені шлюбні стосунки та ведення між ними спільного господарства, між ними існують формальні сімейні стосунки, вони мають протилежні погляди на сімейне життя та давно втратили один до одного почуття любові та поваги. [PERSON] з донькою не проживають разом з [PERSON] , шлюб між сторонами є формальним, подальше перебування у шлюбі буде протирічити інтересам сторін. Вказані обставини кореспондуються та підтверджуються змістом Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.05.2024 по справі №932/2110/24 яким шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 01.11.2013 року у Красногвардійському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №1585, від якого вони мають одну неповнолітню дитину розірвано. Разом з тим, на підтвердження факту, що [PERSON] з донькою не проживали разом з [PERSON] , Відповідач надає договір оренди житлового приміщення від 02.09.2023 строком на 1 місяць, та договір найму (оренди) від 26.09.2023 який дійсний до 02.04.202024 (або до моменту фактичного користування об`єктом найму). Водночас, в ході добровільного поділу майна набутого в шлюбі, та визначення батьками місця проживання доньки Відповідачами було прийнято рішення, що донька залишається проживати разом з відповідачем 2, а отже доцільно проживати не в зйомному житлі, а у власному, оскільки вказані обставини впливають на почуття захищеності та стабільності дитини. Внаслідок вищевказаних обставин Відповідачі дійшли спільної згоди про намір укласти договір дарування частки квартири [PERSON] , на користь [PERSON] , оскільки остання постійно проживає разом з дитиною. Вказані обставини та надані відповідачем 2 докази, підтверджують, що метою укладання договору дарування частки квартири від 06.10.2023 є саме безоплатна передача частки квартири [PERSON] , на користь [PERSON] , внаслідок добровільного поділу майна в ході розлучення з метою забезпечения постійним житлом спільну малолітню доньку [PERSON] та матір [PERSON] , з якою вона постійно проживає за взаємною згодою подружжя. Отже, ані Позивач, ані Виконавець не позбавлений станом на дату розгляду справи, права щодо пошуку та отримання інформації про інші доходи боржника. Позивачем не заперечується та Відповідачем 2 підтверджується, що договір дарування частки квартири від 06.10.2023 укладений в письмовій формі на бланку, посвідчений приватним нотаріусом Мазуренко С.В., зареєстровано в реєстрі за № 50, отже складено у відповідності до приписів ст. 719 ЦК України. Окрім цього, слід вказати, що обдарована (Відповідач 2) користуються спірною часткою квартири, що свідчить про реальність настання правових наслідків правочину та визнання сторонами договору дійсним. Вказаний факт підтверджується витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , разом з Відповідачем 2, згідно витягу з реєстру територіальної громади проживає також малолітня донька [PERSON] . При цьому, Позивач не зазначає як саме порушено його право внаслідок укладання правочину між Відповідачами. Позивачем також не доведено наявність умислу, наявність відсутності зміни правового становища учасників правочину тощо. Отже, жодні докази що вказують на фіктивне укладання правочину відсутні. Фактично, доводи позовної заяви обґрунтовані припущенням обставин що можливо можуть виникнути у майбутньому, що згідно норм чинного законодавства не с підставою для визнання правочину недійсним. Отже, підстави на які посилається Позивач щодо недійсності правочину не існували на момент його укладення. Таким чином, Відповідач 1 та Відповідач 2 під час вчинення правочину діяли у межах та у спосіб передбачений законом не допускаючи порушення прав третіх осіб охоронюваних законом. [PERSON] подано до суду пояснення, відповідно до яких вказано наступне. [PERSON] проживав з [PERSON] однією сім`єю, однак в подальшому шлюбні стосунки між ними стали носити формальний характер, і дійшли згоди щодо їх припинення оскільки вже не проживали разом. Однак від шлюбу мають спільну неповнолітню доньку [PERSON] . За спільною згодою, перед розлученням ними було прийнято рішення, що квартира за адресою: [ADDRESS] повинна перебувати у власності [PERSON] , оскільки остання буде там проживати разом з нашою неповнолітньою донькою. 06.10.2023 ними було укладено нотаріально посвідчений договір дарування. Нотаріусом було перевірено всі відповідні реєстри згідно з якими було повідомлено, що заборон на відчуження тощо не виявлено. [PERSON] в позові вказує, що договір був нібито укладений з метою уникнення сплати заборгованості, однак з цього приводу повідомляю наступне. По-перше, [PERSON] на дату укладання договору дарування не був обізнаний про наявність судової справи № 904/5125/23, жодних судових документів не отримував ані засобами поштового ані будь якими іншими засобами зв`язку. По-друге, наміру від ухилення від виконання зобов`язань щодо сплати заборгованості не мав та не має. Будь яких домовленостей щодо укладання фіктивного правочину не здійснював. Повідомив, що не заперечує щодо наявності заборгованості. Станом на дату надання пояснень проходить службу за призовом під час мобілізації, має офіційну заробітну плату та не заперечую щодо стягнення заборгованості з частини заробітної плати. З урахуванням вищевикладеного, вважає що позовна заява не обґрунтована та не підлягає задоволенню. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, раніше представником було подано заяву про розгляд справи без участі, позов просила задовольнити та стягнути судові витрати. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином. Інші сторони в судове засідання не з`явилися, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, рішенням Господарського суду Дніпровської області від 18 грудня 2023 року по справі № 904/5125/23 позов Фізичної особи-підприємця [PERSON] до Фізичної особи-підприємця [PERSON] про стягнення 72 000,00 грн. заборгованості з орендної плати та 36 003,00 грн. заборгованості з відшкодування комунальних послуг задоволено. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь Фізичної особи-підприємця [PERSON] 72 000,00 грн. заборгованості з орендної плати, 36 003,00 грн. заборгованості з відшкодування комунальних послуг, 2 684,00 грн. витрат по сплаті судового збору та 5 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Під час розгляду справи вказаної справи, 06 жовтня 2023 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування частки квартири, розташованої за адресою [ADDRESS] , що не заперечується сторонами. 07 лютого 2024 року приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Біловолом В.О. було відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа №904/5125/23 від 12.01.2024 року. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається якщо: недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19, провадження № 61-8593св21). У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися договору, правочину, акта органу юридичної особи, державної реєстрації чи документа. В Цивільному кодексу України закріплений підхід, за яким оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Разом із тим, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається судом недійсним, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним. У постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року в справі № 754/5841/17 (провадження № 61-17966св19) вказано, що «приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин)». Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору. У Цивільному кодексі України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах. Учинення власником майна правочину на шкоду своїм кредиторам може полягати як у виведенні майна боржника власником на третіх осіб, так і у створенні преференцій у задоволенні вимог певного кредитора на шкоду іншим кредиторам боржника, внаслідок чого виникає ризик незадоволення вимог інших кредиторів. У разі невідповідності фраудаторного правочину загальним принципам цивільного права та його вчинення з виходом за межі цивільних прав суди можуть визначити юридичну кваліфікацію такого правочину із застосуванням загальних положень ЦК України. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Верховний Суд вже звертав увагу, що правочин, який вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний правочин), може бути як оплатний, так і безоплатний правочин. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (див. постанову Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св)). Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 523/17429/20, провадження № 61-2612св23). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України». Тобто Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України). Верховний Суд у постанові від 06 жовтня 2022 року у справі № 904/624/19 виходив із обставин укладення фраудаторного правочину навіть до пред`явлення позову про стягнення боргу, зазначивши, що «договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладення договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора». До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 09 лютого 2023 року у справі № 910/12093/20. У постановах Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справі № 904/7905/16, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16 від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17 зроблений висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора. Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання з повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами щодо кредитора (постанова Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі № 753/11680/20). Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постановах від 14 січня 2020 року у справі № 489/5148/18, від 07 лютого 2024 року у справі № 753/11680/20 будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності. При цьому та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. Укладаючи оспорюваний договір дарування, [PERSON] передбачив можливе стягнення з нього на користь [PERSON] заборгованості з орендної плати, з огляду на невиконані зобов`язання за договором оренди нежитлового приміщення. Сукупність наведених обставин свідчить про те, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належної квартири відбулося з метою уникнення звернення стягнення на це його майно як боржника. Оспорюваний договір, укладений між відповідачами, спрямований на перехід права власності на квартиру із метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення коштів із боржника [PERSON] . Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про визнання недійсним договір дарування 1/2 частки квартири, розташованої за адресою [ADDRESS] , посвідчений 06 жовтня 2023 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мазуренко С.В., зареєстрований за № 550, укладений між [PERSON] і [PERSON] . Крім того, в порядку ч. ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, з відповідачів солідарно на користь позивача слідує стягнути судовий збір в сумі 1211 грн. 20 коп. (в порядку ч. ч. 1-2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції на момент звернення до суду з даним позовом). Вирішуючи питання про стягнення з відповідачів на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає таке. Положеннями ст.59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч.3 ст.237 ЦК України однією з підстав виникнення представництва є договір. Як вбачається з матеріалів справи, 02 травня 2024 року між позивачем та адвокатом Мисечко К.О. та [PERSON] укладено договір про надання правової допомоги. На підтвердження розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу представником позивача надано: додаток до договору від 02.05.2024 року, відповідно до якого визначено суму наданих юридичних послуг на суму 15 000,00грн. Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною 3 статті 137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 3 грудня 2021 у справі № 927/237/20). Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04). Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відтак, суд вважає за необхідне клопотання представника позивача задовольнити частково, та стягнути судові витрати на правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved