Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-02 00:00:00

У вересні 2024 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсним договору дарування житлового будинку за адресою: [ADDRESS] який було посвідчено приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Шокола Наталією Валеріївною від 28.07.2010 року. Ухвалою суду від 16.09.2024 року позовну заяву було залишено без руху, надано час для усунення недоліків. 27.09.2024 року представником позивача частково були усунуті недоліки. Ухвалою суду від 02.10.2024 року позовну заяву було повторно залишено без руху, надано час для усунення недоліків. На виконання ухвали суду було надано клопотання про усунення недоліків. 17.10.2024 року представником позивача була долучена уточнена позовна заява. 28.10.2024 року ухвалою суду відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання з викликом сторін. Разом із відзивом 21.11.2024 року відповідач [PERSON] подала до суду клопотання про закриття провадження у справі, яке мотивовано тим, що аналогічна позовна заява вже розглядалася Ковпаківським районним судом м. Суми (справа № 592/18481/23), в якій [PERSON] відмовлено щодо визнання недійсним договору дарування житлового будинку за адресою: [ADDRESS] який було посвідчено приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Шокола Наталією Валеріївною від 28.07.2010 року. 28.05.2024 року рішення набрало законної сили. Просить закрити провадження у справі. 12.12.2024 року через канцелярію суду представником відповідача [PERSON] адвокатом Шаповал С.В. наданий відзив на позов, в якому також просила закрити провадження у справі у зв`язку із наявним рішенням суду у справі № 592/18481/23. 03.03.2025 року позивачем [PERSON] через канцелярію суду було подане клопотання про поновлення строку для подання позовної заяви, яке мотивовано тим, що позивач дізналася про порушення своїх прав під час розгляду цивільної справи № 592/6873/23. Під час ознайомлення із справою у 2023 році дізналася, що у її покійних батьків була садиба за адресою: [ADDRESS] . Позов у справі № 592/18481/23 заявлявся з тим самим предметом до тих самих відповідачів, але з інших підстав. Вважає, що строк для подання цього позову нею не пропущений, однак, оскільки відповідачі заперечують проти цього, подала цю заяву про поновлення строку для подання позовної заяви. 03.03.2025 року представником відповідача [PERSON] адвокатом Шаповал С.В. подані заперечення на клопотання про поновлення строку для подання позовної заяви, в яких зазначила, що позивач в позові зазначила, що їй було відомо про існування договору дарування житлового будинку за адресою: [ADDRESS] від 28.07.2010 року з моменту його укладення. Отже, позивач, знаючи про існування цього договору, мала право, якщо вважала, що її права внаслідок укладення такого договору порушені, раніше звернутися до суду за захистом свого права. На день подання позову з моменту укладення договору минуло 14 років. Розгляд справи № 592/18481/23 не є поважними причинами пропуску такого строку з огляду на те, що сама позивач зазначає про різні підстави для подання позову. Крім того, позивач не є стороною у договорі дарування від 28.07.2010 року, тому у неї немає підстав для визнання такого договору недійсним. Вказані обставини вже були предметом розгляду у справі № 592/18481/23, отже даний позов є намаганням переглянути рішення суду, яке вступило в законну силу. В судовому засіданні 03.03.2025 року представник позивача [PERSON] підтримала клопотання про поновлення строку для подання позовної заяви, просила задовольнити з викладених в ньому підстав. Представник відповідача [PERSON] , відповідач [PERSON] , відповідач [PERSON] заперечували проти задоволення клопотання про поновлення строку для подання позовної заяви, просили відмовити. Відповідач [PERSON] , повідомлена належним чином про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася. Розглянувши подане клопотання та дослідивши матеріали позову, необхідні для вирішення клопотання, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору дарування житлового будинку за адресою: [ADDRESS] який було посвідчено приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Шокола Наталією Валеріївною від 28.07.2010 року. В уточненій позовній заяві (а.с.37-38) позивач зазначає, що на момент відкриття спадщини після смерті її матері [PERSON] , позивач знала, що зазначений житловий будинок був подарований матір`ю брату позивача [PERSON] на підставі договору дарування 28.07.2010 року, але вона ніколи не знайомилася із змістом даного договору і не знала до листопада 2024 року, що житловий будинок подарований матір`ю брату без згоди батька позивача [PERSON] . На останньому аркуші позовної заяви зазначено, що про оспорюваний договір позивач дізналась в листопаді 2023 року. Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 22.04.2024 року у справі № 592/18481/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Шокола Наталія Валеріївна, Сумська державна нотаріальна контора про визнання недійсним договору дарування встановлено, що на момент відкриття спадщини після смерті її матері [PERSON] , позивач знала, що зазначений житловий будинок був подарований матір`ю брату позивача [PERSON] на підставі договору дарування 28.07.2010 року, але вона ніколи не знайомилася із змістом даного договору і не знала до листопада 2024 року, що житловий будинок подарований матір`ю брату без згоди батька позивача [PERSON] . Батько позивача [PERSON] , який помер [INFO] , під час укладання договору дарування житлового будинку від 28.07.2010 року надав згоду своїй дружині [PERSON] на відчуження такого будинку своєму синові [PERSON] . Крім того, судом встановлено, що договір дарування укладений 28.07.2010 року, а з позовом до суду [PERSON] звернулась 29.11.2023 року, тобто більше ніж через 13 років. Отже, позивачем безпідставно пропущено строк позовної давності для звернення з даним позовом до суду і жодних доказів на поважність пропуску цього строку нею не надано. Тобто, твердження представника позивача про те, що розгляд справи по суті і прийняття рішення 22.04.2024 року по суті фактично є визнанням судом поважності причин пропуску строку позовної давності позивачкою [PERSON] необґрунтоване, оскільки у судовому рішенні у справі № 592/18481/23 встановлено зворотне. У ЦК України позовну давність визначено строком, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Відповідно до\~статті 257 ЦК України\~загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України). При цьому встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування норм матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права. Визначення початку відліку позовної давності наведеного у\~статті 261 ЦК України, зокрема відповідно до частини 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і суб`єктами, уповноваженими законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушено, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Позивач звернулася до суду з відповідним позовом через свого представника через систему «Електронний суд» 09.09.2024 року, зареєстрована позовна заява судом 10.09.2024 року. Позивач, на обґрунтування підстав звернення до суду з позовом у межах 3-річного строку звернення до суду, посилається на те, вона дізналася про порушення своїх прав під час розгляду цивільної справи № 592/6873/23. Хоча позивач знала про укладений договір дарування від 28.07.2010 року з моменту його укладення. Однак, під час ознайомлення із справою у листопаді 2023 році дізналася, що договір дарування садиби за адресою: [ADDRESS] , укладений на користь її брата її покійною матір`ю відбувся без згоди батька, тому часом перебігу строку позовної давності є листопад 2023 року. Дана обставина спростована у судовому рішенні від 22.04.2024 року у справі № 592/18481/23. Вирішуючи питання строку позовної давності суд приймає до уваги, що згідно з п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (включаючи загальну позовну давність тривалістю у три роки). Відповідно, трирічний строк позовної давності було продовжено на строк дії карантину. Крім того, Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі дія воєнного стану в Україні неодноразово продовжувалася. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається\~ЦПК\~України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації. Згідно з\~ч.4 ст.12\~ЦПК\~України\~кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Сторони вільні розпоряджатися своїми правами на власний розсуд. Відповідно до\~ч.1 ст.13\~ЦПК\~України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, принцип справедливості судового розгляду повинен знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. За загальним правилом строки на подання позову є процесуальними, вони можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою позивача, яка подається одночасно з позовом або викладається у позовній заяві у вигляді клопотання.\~При вирішенні питання про поновлення строку\~на\~подання позовної\~заяви, суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Установлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників цивільного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених\~ЦПК\~України певних процесуальних дій.\~Інститут строків в цивільному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в процесуальних відносинах сторін, а також стимулює учасників процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки, зокрема, відмову у позові. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є безумовною підставою для поновлення процесуального строку, а тому це питання має вирішуватися в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві та обставин, які існували та об`єктивно перешкоджали вчиненню процесуальних дій. Згідно висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 14 вересня 2022 року під час розгляду справи № 200/21749/17 та висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 10 листопада 2022 року під час розгляду справи №990/115/22 зазначено, що введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку. Отже, від 28.07.2010 року коли позивач дізнався про порушення його прав, до моменту звернення до суду (10.09.2024) пройшло більше чотирнадцяти років, тобто, більше трьох років, передбачених ст. 257 ЦК\~України. Посилання позивача на дату перебігу строку позовної давності листопад 2023 не заслуговує на увагу, оскільки позивачу було відомо про кладений договір дарування з моменту його укладення 28.07.2010 року. Отже, перебіг позовної давності для позивача почався з 28.07.2010 та закінчився 28.07.2013. Пропуск строку позовної давності є безумовною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Як роз`яснено у п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за №14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення. Враховуючи викладене, оскільки на час ухвалення даного рішення судом встановлено пропущення строків позовної давності зі зверненням до суду, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з цих підстав. Згідно з\~ч.1 ст.81\~ЦПК\~України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ч.6 ст.81\~ЦПК\~України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з\~ч.1 ст.76\~ЦПК\~України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77\~ЦПК\~України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно\~ст.80\~ЦПК\~України\~достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Відповідно до\~ст.263\~ЦПК\~України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З цих підстав,

Outcome: dismissed