Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-23 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих коштів. Позов мотивує тим, що вона являється клієнтом Акціонерного товариства "Універсал Банк" та має рахунок № [NUMBER] . 19.04.2024 вона скористалась терміналом для поповнення свого карткового рахунку, але замість рахунку № [NUMBER] помилково ввела рахунок № [NUMBER] . З метою повернення власних помилково перерахованих коштів вона звернулась до банку, де їй було підтверджено вчинення помилкової операції та зазначено рахунок, на який вона перерахувала кошти, але у зазначенні анкетних даних власника рахунку № [NUMBER] відмовлено та запропоновано звернутись до суду. З метою досудового врегулювання вона перерахувала відповідачу незначну суму коштів та в коментарі написала власнику рахунку з проханням повернення коштів, але жодних дій ним вчинено не було. На виконання ухвали Оболонського районного суду м.Києва від 07.05.2024 по справі №2-з/756/81/24 банком надано інформацію щодо власника рахунку № [NUMBER] . Вказує, що 24.07.2024 вона письмово звернулась до відповідача з вимогою повернути посилково перераховані кошти в сумі 5000,00 грн., однак вказана вимога відповідачем не отримана. Відтак, наведені обставини свідчать про відсутність будь-яких зобов`язань між сторонами, а також що кошти помилково без наявності правових підстав були перераховані позивачем на банківську картку, що належить відповідачу, що свідчить про відсутність договірних правовідносин між сторонами та про те, що перераховані кошти являються безпідставно отриманими відповідачем. Враховуючи вищевикладене, просить стягнути з відповідача безпідставно набуті кошти в розмірі 5000,00 грн. Позивачка в судове засідання не з`явилася, однак подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, щодо винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, в судове засідання не з`явився та не подав відзиву, а також будь-яких інших клопотань. У відповідності до положень ст.ст.280-284 ЦПК України суд за згодою позивачки вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних в ній доказів в порядку заочного розгляду. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки учасники процесу в судове засідання не з`явились. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що на ім`я позивачки [PERSON] у АТ "Універсал Банк" відкрито банківський рахунок № [NUMBER] , що підтверджується Довідкою про наявність рахунку від 01.05.2024. Відповідно до Квитанції до платіжної інструкції №19832-1001189-58906 від 19.04.2024 на банківський рахунок № [NUMBER] перераховано грошові кошти в розмірі 5000,00 грн. Згідно відповіді АТ "Універсал Банк" №QEVR-20240501-12815439 від 01.05.2024 на рахунок клієнта, який обслуговується за допомою платіжної картки № [NUMBER] , було перераховано грошові кошти у розмірі 5000,00 грн., платіж успішно зарахований на картку одержувача та технічно скасувати його можливості немає. Ухвалою Оболонського районного суду м.Києва від 07.05.2024 забезпечено докази шляхом витребування у Акціонерного товариства "Універсал Банк" інформації щодо власника рахунку № [NUMBER] із зазначенням прізвища, ім`я, по батькові, місця проживання, дати народження, РНОКПП та паспортних даних. Відповідно до відповіді АТ "Універсал Банк" №БТ/3354 від 21.05.2024 банком було ініційовано детальну перевірку, в ході якої було підтверджено інформацію щодо власника рахунку № [NUMBER] : ПІБ - [PERSON] ; дата народження - [INFO] ; ІПН - [NUMBER] ; паспорт серія і номер - [NUMBER] ; ким видано - Франківським РВ ЛМУ УМВС України у Львівській області; дата видачі - 10.07.2000; адреса: [ADDRESS] . 24.07.2024 року позивач направила на адресу відповідача вимогу про повернення безпідставно отриманих коштів в розмірі 5000,00 грн., на що відповідач не відреагував. Таким чином, суд приходить до висновку, що надані суду докази, у своїй сукупності, підтверджують факт отримання коштів відповідачем від позивача без достатньої правової підстави. Відповідно до положень ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина друга статті 1212 ЦК України). Аналіз статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі 910/1238/17). Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. За змістом ст. 1215 ЦК України, не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. Вирішуючи спір по суті суд виходить з того, що ст. 1212 ЦК України застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч.1 ст.1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Як зазначав Верховний Суд, норми ст.ст. 1212, 1213 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань. Відповідно, якщо суд встановлював наявність між сторонами договору, то визнавав застосування до таких відносин ст. 1212 неправильним (постанова від 14.10.2014 р. у справі №3-129гс14, постанова від 25.02.2015 р. у справі №3-11гс15, постанова від 02.02.2016 р. у справі №6-3090цс15 та ін.). Водночас, у постанові ВСУ від 02.02.2016 р. у справі №6-3090цс15 суд відзначив, що конструкція ст. 1212 Цивільного кодексу України, як і загалом норм гл.83, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише у момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Враховуючи вищезазначене, норми ст. 1212, 1213 ЦК України застосовуються у таких випадках: зобов`язання між сторонами виникло не на підставі договору; набуття або збереження майна є абсолютною безпідставним; безпідставне збагачення однієї особи через іншу не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Проаналізувавши викладені норми чинного законодавства України та оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог, оскільки із матеріалів справи не вбачається наявності між сторонами будь-яких договірних правовідносин, що зумовлювали б перерахування позивачем відповідних коштів відповідачу. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунту- ються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від харак- теру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення кошти у загальному розмірі 5000,00 гривень, як безпідставно набуті. Окрім цього, відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, а відтак з відповідача на користь позивачки підлягає до стягнення судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

Outcome: approved