Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-23 00:00:00

14 січня 2025 року [PERSON] звернулася до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області з позовною заявою, предметом якої є розірвання шлюбу з відповідачем. Свої вимоги позивачка обґрунтувала тим, що вона перебуває з відповідачем у шлюбі, зареєстрованому 11 грудня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Очаківського міськрайонного управління юстиції Миколаївської області. Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Сімейні стосунки припинені, шлюб фактично розпався, у зв`язку із чим позивачка просила розірвати їхній з відповідачем шлюб. 21 січня 2025 року судом відкрито провадження у справі та ухвалено розглядати її в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Сторони та їх представники в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Від представників сторін до суду надійшли заяви про розгляд справи без їхньої участі. При цьому, позивачка наполягала на розірванні шлюбу, а відповідач позов визнав. Дослідивши позовну заяву та долучені до матеріалів справи письмові докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 11 грудня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Очаківського міськрайонного управління юстиції Миколаївської області, про що складено актовий запис №215. Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Статтею 51\~Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно з ч. 1 ст.\~24\~СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За змістом частин третьої та четвертої статті 56\~СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість. Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України (надалі СК України), шлюб припиняється внаслідок його розірвання. За змістом ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до вимог ст. 110 цього Кодексу, якою закріплено право одного з подружжя на подання позову про розірвання шлюбу. Обмеження права на подання позову, визначені ч. 2 ст. 110 СК України, судом не встановлені. Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Враховуючи той факт, що позивачка наполягала на розірванні шлюбу, а відповідач позв визнав, суд дійшов висновку, що подальше збереження шлюбу суперечитиме інтересам обох сторін та порушуватиме принцип добровільності шлюбу, визначений ст. 24 СК України. Згідно з ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Оскільки відповідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище, суд, враховуючи відсутність клопотань позивачки, залишає їй прізвище « [PERSON] ». Позивачкою сплачено в рахунок судового збору за звернення до суду із цим позовом 968 грн 96 коп., що підтверджується відповідною квитанцією. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що інтереси позивачки у суді представляв адвокат Герасимчук О.О., з яким укладено договір про надання правової допомоги. Відповідно до пункту 3.1. Договору, клієнт сплачує адвокату 5000 гривень за розгляд справи в суді першої інстанції. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За змістом ч. 1 статті 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З урахуванням викладеного, а також того, що справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження, відповідач визнав позов та подав до початку розгляду справи до суду відповідну заяву, суд дійшов висновку про стягнення з нього на користь позивачки 50 % судового збору, а решта підлягає поверненню позивачці з державного бюджету. Вирішуючи питання про розподіл витрат позивачки на правову допомогу, суд, виходячи з принципів реальності, необхідності та пропорційності, враховує складність справи, типовість позовної заяви, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без участі представників, подання документів через підсистему «Електронний суд», що значно спрощує та зменшує витрати на логістику та друк документів, а тому вважає, що витрати на правову допомогу в розмірі 2000 гривень відповідають обсягу наданих послуг. На підставі викладеного,

Outcome: approved