Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що з 23 листопада 2010 року з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі, який 10 лютого 2006 року Кривоозерським районним судом розірвано. У період шлюбу вона отримала земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 1,6000 га, кадастровий номер 4823983800:02:000:0297, на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №836173, виданого 23 березня 2012 року Кривоозерською райдержадміністрацією. Маючи намір продати земельну їй ділянку, звернулася до нотаріуса, який повідомив, що право власності на земельну ділянку було набуте в період шлюбу з [PERSON] , для оформлення договору купівлі-продажу вищевказаної земельної ділянки, необхідна згода відповідача, тому вимушена звернутися до суду. В судове засідання позивач не з`явилася, надіслала до суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, згідно заяви просив справу слухати в його відсутність, не заперечує проти задоволення заявлених вимог. Відповідно до положень ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Враховуючи те, що сторони в судове засідання не з`явились, тому згідно з ч.2\~ст. 247 ЦПК України\~розгляд справи здійснюється без фіксування технічними засобами. Дослідивши і оцінивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає до задоволення. Судом встановлено, 14 липня 2010 року відповідно до розпорядження Кривоозерської райдержадміністрації №279-р від 14 липня 2010 року, [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) надано у власність земельну ділянку площею 1,6000 га, для ведення особистого селянського господарства, даний факт також підтверджується даними Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №836173, виданого 23 березня 2012 року Кривоозерською райдержадміністрацією (а.с.12,13). З 23 листопада 2010 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який 10 лютого 2016 року Кривоозерським районним судом розірвано(а.с.17). Позивач змінила прізвище з " [PERSON] " на " [PERSON] ", що підтверджується витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00016661070 від 18 травня 2016 року (а.с.11). 13 липня 2016 року вважається дата державної реєстрації земельної ділянки, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №303992111 від 01 липня 2022 року (а.с.14). Відповідно до даних листа Головного управління держгеокадастру у Миколаївській області №3029/0-0.140-3041/354-24 від 24 липня 2024 року, встановлено, що земельна ділянка набута у власність [PERSON] , із земель комунальної власності в межах території Кривоозерсської селищної ради Первомайського району Миколаївської області, була передана безоплатно для ведення особистого селянського господарства та не виділено в натурі(на місцевості), як земельна частка(пай) (а.с.15). Зі змісту нормативних положень глав 7, 8\~СК України\~власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Згідно положень ст.60 СК України\~передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі\~ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і особа не зобов`язана доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Положення\~ст.60 СК України\~свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Згідно положень ст.125 ЗК України визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (ст.126 ЗК України). Відповідно до положень ч.1 ст.57 СК України (в редакції від 01 січня 2024 року), особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки,\~що перебувала\~у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Правовий режим\~приватизованої земельної\~ділянки змінювався.Так, відповідно до ч.5 ст.61 СК України у редакції Закону України від 11 січня 2011 року № 2913-УІ "Про внесення змін до ст.61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя", який набрав чинності 08 лютого 2011 року, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя була земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Законом України від 17 травня 2012 року №4766-УІ "Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка", який набрав чинності з 13 червня 2012 року, режим майна подружжя, набутого внаслідок приватизації змінено. Відповідно до п.5 ч.1 ст.57 СК України земельна ділянка, набута на час шлюбу внаслідок приватизації, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка . Ч.5 ст. 61 СК України виключено. Таким чином, лише у період з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно, земельна ділянка набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя. До 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду. Таку позицію висловив Верховний Суд у своїй постанові від 22 березня 2021 року по справі № 161/10975/15-ц. Відповідно до положень ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно - правові акти не мають зворотної дії у часі. Це означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акту не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно - правовим актом. Конституційний Суд України вказує, що вказані положення основного Закону України передбачають загальновизнані принципи дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, а саме: принцип їх безпосередньої дії, тобто поширення тільки на ті відносини, які виникли після набуття чинності законами чи іншими нормативно-правовими актами, та принцип зворотної дії в часі, якщо вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно положень ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 22 січня 2020 року у справі №711/2302/18, сам собою факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя (Постанова Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року, справа № 6- 2333цс15). Таким чином, земельна ділянка, яка належить позивачу набута позивачем до шлюбу шляхом безоплатної приватизації та є особистою приватною власністю з моменту державної реєстрації 13 липня 2016 року. Положеннями ст.41 Конституції України та ст.319 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним і право розпоряджатися майном належить лише власникові майна. Відповідно до положень ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності не інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними приписами міжнародного права. Положення ст.321 ЦК України встановлює принципи непорушності права власності. Відповідно до цієї норми право власності є непорушним. Ніхто не може протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях Верховний Суд ураховує, що вирішення спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 - станови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20). Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і: основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. Згідно положень ч.4\~ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Суд приймає визнання позову відповідачем, оскільки таке визнання відповідає вимогам закону, відповідає інтересам сторін по справі та не суперечить правам та інтересам інших осіб. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, враховуючи подану відповідачем заяву про визнання позову, суд вважає, що є визначені законом підстави для задоволення позову.

Outcome: approved