Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Верхньодніпровського відділу Державної виконавчої служби у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса про зняття арешту з майна. Обґрунтовуючи позовні вимоги посилалась на те, їй стало відомо, що на підставі постанови вих. № 2-15/314 від 23.01.2004 Відділу державної виконавчої служби Верхньодніпровського РУЮ Дніпропетровської області накладено арешт на об`єкт обтяження: частину квартири, адреса: [ADDRESS] ; Власник [PERSON] , причина відсутності коду: архівний запис, додаткові дані: заборона 20/2004, архівний запис № 174260-1054 від 30.01.2004. 24.09.2024 позивач звернулась до Верхньодніпровського відділу ДВС у Кам`янському районі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) із заявою про зняття арешту з належної їй на праві власності квартири. Довідкою Верхньодніпровського відділу державної виконавчої служби від 03.10.2024 року № 169030 повідомлено, що відділ не може надати більш детальну інформацію та реквізити для сплати боргу за виконавчим провадженням в рамках якого накладений арешт на майно, а саме на 1/2 частку квартири за адресою: [ADDRESS] власником якого є [PERSON] за реєстраційним номером обтяження 4821204 не є можливим у зв`язку з тим, що згідно з Наказом МЮ України № 470/7 від 05.07.99 «Про затвердження інструкції з діловодства в органах державної виконавчої служби» строк зберігання виконавчих проваджень переданих до архіву державної виконавчої служби становить 3 роки, виконавче провадження за яким накладено арешт нерухомого майна відсутнє у зв`язку з його фактичним знищенням. 23 грудня 2024 року суддею Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області Кожевник О.А. постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідно до положень ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось. Відповідачем відзив на позовну заяву не наданий. Згідно з ч. 8 ст.\~178\~ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив таке. В свідоцтві про право власності на житло від 15.03.1993 вказано, що [PERSON] належить право спільної сумісної власності квартири за адресою: [ADDRESS] . З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що на домоволодіння власником якого є [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] накладено арешт. Підставою вих. № 02-15/314 від 23.01.2004 Відповідно до довідки № 169030 від 03.10.2024 виданої [PERSON] начальником Верхньодніпровського ВДВС у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) що відділ не може надати більш детальну інформацію та реквізити для сплати боргу за виконавчим провадженням в рамках якого був накладений арешт на майно, а саме на 1/2 частку квартири за адресою: [ADDRESS] власником якого є [PERSON] за реєстраційним номером обтяження 4821204 не є можливим у зв`язку з тим, що згідно з Наказом МЮ України № 470/7 від 05.07.99 «Про затвердження інструкції з діловодства в органах державної виконавчої служби» строк зберігання виконавчих проваджень переданих до архіву державної виконавчої служби становить 3 роки, виконавче провадження за яким накладено арешт нерухомого майна відсутнє у зв`язку з його фактичним знищенням. Наявність вищевказаного арешту нерухомого майна позбавляє можливості позивача реалізувати свої права, встановлені законодавством. Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відновлення порушеного конституційного права на вільне користування своєю власністю є покладення на відповідача обов`язку усунути перешкоди у користуванні майном. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Пленум Верховного Суду України у постанові від 27.08.1976 року №6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» у н. 4 роз`яснив, що за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Позови про зняття арешту з майна пред`являються за місцем знаходження цього майна або основної його частини (ч.2 ст. 30 ЦПК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (Ст. 16 ЦК України). Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні. (ст. 316, 317. 319 ЦПК України). Вказані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності. Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 56 ЗУ «При виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Згідно з п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 року № 5 Про судову практику в справах про зняття арешту з майна позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). А. відповідно до ч. 1, 2 ст. 59 та ст. 60 ЗУ «Про виконавче провадження особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить саме їй, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. В разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника, арешт з такого майна знімається згідно і постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. В разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. Аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження» щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню. Водночас, суд зауважує, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті І Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції. Слід зазначити, що у свідоцтві про право власності на житло від 15 березня 1993 року зазначено про те, що квартира по [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] (підкреслено слова спільної сумісної), проте не зазначено інших осіб, які окрім позивача, мають право власності на вказану квартиру. Надані на запит суду приватизаційні матеріали на вищевказану квартиру, з яких вбачається, що квартиронаймачем є [PERSON] , про що свідчить акт здачі приймання квартири, кімнати від 26 лютого 1990року. Відповідно до довідки про склад сім`ї наймача у квартирі за адресою [ADDRESS] прописані у квартирі [PERSON] , [PERSON] . Таким чином, [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності на житло не є власником частини житлової квартири позивачки. У даній ситуації суд враховує те, що наявність протягом тривалого часу (більше 10 років) не скасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Враховуючи те, що позивач через наявне обтяження на частину нерухомого майна не має можливості реалізувати свої права в інший спосіб, крім судового захисту, а тому суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та підлягає до задоволення.

Outcome: approved