Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-17 00:00:00

у липні 2024 року до Солом`янського районного суду міста Києва звернувся [PERSON] , в особі представника адвоката - Решка С.С. з цивільним позовом до Агенства відновлення «Служба відновлення та розвитку інфраструктури Київської області» про відшкодування шкоди. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 28 квітня 2024 року рухаючись по Новоірпінському шосе в бік с. Романівка, в м. Києві, Святошинський район на автомобілі MAZDA 626 д.н.з. [NUMBER] [PERSON] на 2 км вказаної дороги потрапив у ДТП - здійснив наїзд на дику тварину, лося. В наслідок ДТП автомобіль [PERSON] зазнав значних ушкоджень. Дорожньо-транспортна пригода сталася в темну пору доби, ділянка дороги на якій трапилася ДТП оточена лісом, не оснащена жодними попереджувальними знаками чи будь-яким захисними спорудами, які розділяють її від лісу. Ділянка автодороги на якій сталася ДТП належить до сфери управління Агентства відновлення «Служба відновлення та розвитку інфраструктури Київської області», що розташоване за адресою вул. Святослава Хороброго, 11-а в м. Києві. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про автомобільні дороги» вулиці і дороги міст та інших населених пунктів знаходяться у віданні органів місцевого самоврядування і є комунальною власністю. Питання виробничої діяльності комунальних служб на них, пов`язані із закриттям або обмеженням руху, погоджуються з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері дорожнього господарства та управління автомобільними дорогами загального користування державного значення, та відповідним підрозділом Національної поліції. Відповідно до ст. 17 Закону, управління вулицями і дорогами міст та інших населених пунктів здійснюється відповідними органами місцевого самоврядування, у віданні яких вони знаходяться. Відповідно до ст. 18 Закону складовими вулиць і доріг міст та інших населених пунктів є: проїзна частина вулиць і доріг, трамвайне полотно, дорожнє покриття, штучні споруди, споруди дорожнього водовідводу, технічні засоби організації дорожнього руху, зупинки міського транспорту, стоянки таксі, тротуари, пішохідні та велосипедні доріжки, зелені насадження, наземні та підземні мережі, майданчики для паркування. Відповідно до ст. 19 Закону до основних обов`язків органів місцевого самоврядування щодо управління функціонуванням і розвитком вулиць і доріг міст та інших населених пунктів є в т. ч. забезпечення безперервних, безпечних, економічних та зручних умов руху транспортних засобів і пішоходів вулицями і дорогами міст та інших населених пунктів, організація будівництва, реконструкції, ремонту та утримання вулиць і доріг міст та інших населених пунктів за встановленими для них будівельними нормами, правилами та нормами; забезпечення дотримання норм природоохоронного законодавства у процесі будівництва, реконструкції, ремонту та утримання вулиць і доріг міст та інших населених пунктів. Відповідно до п. 14:3:37 ДСТУ № 4100:2021 «Безпека дорожнього руху» затв. Наказом ДП «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» (ДП «УкрНДНЦ») від 26 травня 2021 року № 191, строк дії з 01.11.2021 знак 1.36 «Дикі тварини» потрібно встановлювати перед ділянками доріг, що пролягають територією заповідників, мисливських господарств, лісових масивів тощо, якщо на них можлива поява диких тварин. Разом з тим, відповідно до протоколу огляду місця ДТП від 28 квітня 2024 року ділянка, на якій сталося зіткнення з дикою твариною не перебуває в зоні дії попереджувального знака «Дикі тварини», не відгороджена від лісу. Вказані обставини також підтверджуються відповіддю на адвокатський запит від 03 червня 2024 року № 1380/09 211 12/04-. Таким чином, відповідачем порушені свої зобов`язання по належному утриманню доріг. Бездіяльність відповідача, яка виразилась у невстановленню попереджувальних знаків та відмежування автомобільної дороги від лісового масиву призвела до можливості появи на ділянці дороги дикої тварини - лося, та до зіткнення з ним автомобіля під керуванням позивача. Бездіяльність відповідача знаходиться у прямому причинно-наслідковому зв`язку із заподіянням шкоди позивачу, позаяк останній не порушував ПДР. За відсутності попереджувального знаку «Дикі тварини» позивач не очікував та не мав підстав очікувати небезпеки у вигляді появи диких тварин на проїзжій частині, що призвело до ДТП та пошкодження його автомобіля. Відповідно до Звіту про визначення вартості матеріального збитку від 23 травня 2024 року № 2105 розмір заподіяного матеріального збитку становить 118 421,85 грн., що фактично є ринковою вартістю автомобіля на сьогоднішній день позаяк вартість відновлювального ремонту значно перевищує ринкову вартість автомобіля. 19 липня 2024 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали цивільної справи переданні судді Тесленко І.О. Фактично справу передано судді згідно реєстру передачі справ 22 липня 2024 року. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 14 серпня 2024 року позовну заяву залишено без руху. На виконання вимог ухвали про залишення позову без руху на адресу суду 20 серпня 2024 року надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви. Недоліки позовної заяви усунуто. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 19 вересня 2024 року відкрито спрощене позовне провадження, без повідомлення (виклику) сторін, за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні). Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. 23 жовтня 2024 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву в якому він зазначає, що ознайомившись із змістом позовної заяви, відповідач заперечує щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, вважає позовні вимоги необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на таке. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про дорожній рух» вказаний нормативний акт регулює суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, визначає права, обов`язки і відповідальність суб`єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об`єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання. Частиною першою статті 27 Закону України «Про дорожній рух» визначено, що організація дорожнього руху на автомобільних дорогах, вулицях та залізничних переїздах здійснюється із застосуванням технічних засобів інформаційно-телекомунікаційних та автоматизованих систем керування та нагляду за дорожнім рухом відповідно до правил і стандартів, а також на основі проектів і схем організації дорожнього руху, погодже них із відповідними підрозділами: Національної поліції. До вказаних проектів і схем за приписами відповідних підрозділів Національної поліції можуть бути внесені зміни та доповнення. Станом на день скоєння дорожньо-транспортної пригоди на автомобільній дорозі загального користування державного значення Р-30 Під`їзд до м. Ірпеня дорожні знаки були розміщені відповідно до схеми організації дорожнього руху, погодженої Відділом Управління превентивної діяльності ГУ Національної поліції у м. Києві 02.09.2016. Від підрозділів Національної поліції жодних приписів щодо внесення змін та доповнень до діючої схеми організації дорожнього руху на адресу відповідача не надходило. Згідно з частиною першою статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Для застосування такого виду цивільно-правової відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) шкоди та її розміру; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою; 4) вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому, на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. Зазначене узгоджується з висновком, викладеним у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 03.08.2018 у справі №923/700/17. Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Під шкодою (збитками) розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди. Таким чином враховуючи, що станом на день настання дорожньо- транспортної пригоди дорожні знаки були встановлені відповідно до схеми організації дорожнього руху, погодженої Відділом Управління превентивної діяльності ГУ Національної поліції у м. Києві від 02.09.2016, а також відсутність приписів відповідних підрозділів Національної поліції щодо необхідності внесення змін та доповнення до діючої схеми організації дорожнього руху, підстави для задоволення позову відсутні. 19 грудня 2024 року від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив в якому зазначено, що у отриманому відзиві на позовну заяву, відповідач, не визнаючи позов посилається на ст. 1166 ЦК України, через відсутність у нього компетенції (обов`язку) по регулювання дорожнього руху і утримання ділянки дороги. Через відсутність відповідного обов`язку зазначає про відсутність складової відповідальності - протиправної поведінки (бездіяльності) і як наслідок відсутність підстав для відповідальності по відшкодуванню заподіяної шкоди. З такими доводами відповідача погодитись не можна. Вони є надуманими, не відповідають дійсності, а тому повинні бути відкинуті судом. Як зазначалось ділянка автодороги на якій сталася ДТП належить до сфери управління Агентства відновлення «Служба відновлення та розвитку інфраструктури Київської області», це питання є безспірним і відповідачем не заперечується. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про автомобільні дороги» вулиці і дороги міст та інших населених пунктів знаходяться у віданні органів місцевого самоврядування і є комунальною власністю. Відповідно до ст. 17 Закону, управління вулицями і дорогами міст та інших населених пунктів здійснюється відповідними органами місцевого самоврядування, у віданні яких вони знаходяться, тобто відповідачем. Відповідно до ст. 18 Закону складовими вулиць і доріг міст та інших населених пунктів є в тому числі технічні засоби організації дорожнього руху, до яких відносяться і дорожні знаки. Відповідно до ст. 19 Закону до основних обов`язків органів місцевого самоврядування щодо управління функціонуванням і розвитком вулиць і доріг міст та інших населених пунктів є в т. ч. забезпечення безперервних, безпечних, економічних та зручних умов руху транспортних засобів та утримання вулиць і доріг міст та інших населених пунктів. Таким чином саме до компетенції відповідача Закон відносить забезпечення безпечних та зручних умов руху. ДСТУ № 4100:2021 «Безпека дорожнього руху» на який позивач посилається у позові дає розуміння коли і ким встановлюються відповідні знаки. Знак 1.36 «Дикі тварини» встановлюється перед ділянками доріг, що пролягають територією заповідників, мисливських господарств, лісових масивів тощо, якщо на них можлива поява диких тварин. Встановлення знаків дійсно погоджується з ГУ НПУ у м. Києві, про те, ініціатива по встановленню знаків задля забезпечення безпеки руху повинна виходити саме від відповідача, позаяк такий обов`язок покладений Законом саме на нього. Не встановлення попереджувального знаку є порушенням відповідачем своїх зобов`язань по належному утриманню доріг, яке знаходиться у прямому причинно-наслідковому зв`язку із шкодою, завданою позивачеві. Розмір заподіяної шкоди позивача підтверджений відповідним доказом - Звітом про визначення вартості матеріального збитку від 23 травня 2024 року № 2105, атому заперечення відповідача і в цій частині є неспроможними. Враховуючи вищевикладене, позов підтримує в повному обсязі, просить його задовольнити, в тому числі стягнути з відповідача судові витрати. 30 грудня 2024 року від відповідача до суду надійшли заперечення в яких зазначено, що частиною першою статті 27 Закону України «Про дорожній рух» визначено, що організація дорожнього руху на автомобільних дорогах, вулицях та залізничних переїздах здійснюється із застосуванням: технічних засобів інформаційно-телекомунікаційних та автоматизованих систем керування та нагляду за дорожнім рухом відповідно до правил і стандартів, а також на основі проектів і схем організації дорожнього руху, погоджених із відповідними підрозділами Національної поліції. До вказаних проектів і схем за приписами відповідних підрозділів Національної поліції можуть бути внесені зміни та доповнення. Станом на день скоєння дорожньо-транспортної пригоди на автомобільній дорозі загального користування державного значення Р-30 Під`їзд до м. Ірпеня дорожні знаки були розміщені відповідно до схеми організації дорожнього руху, погодженої Відділом Управління превентивної діяльності ГУ Національної поліції у м. Києві 02.09.2016. Від підрозділів Національної поліції жодних приписів щодо внесення змін та доповнень до діючої схеми організації дорожнього руху на адресу відповідача не надходило. Таким чином станом на день настання дорожньо-транспортної пригоди дорожні знаки були встановлені відповідно до схеми організації дорожнього руху, погодженої Відділом Управління превентивної діяльності ТУ Національної поліції у м. Києві від 02.09.2016, а також відсутність приписів відповідних підрозділів Національної поліції щодо необхідності внесення змін та доповнення до діючої схеми організації дорожнього руху, підстави для задоволення позову відсутні. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне. З матеріалів справи судом встановлено, що [PERSON] є власником транспортного засобу марки MAZDA 626, державний номерний знак [NUMBER] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу. З протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, схеми пригоди та пояснень позивача вбачається, що 28 квітня 2024 року рухаючись по Новоірпінському шосе в бік с. Романівка, в м. Києві, Святошинський район на автомобілі MAZDA 626, д.н.з. [NUMBER] [PERSON] на 2 км вказаної дороги потрапив у ДТП - здійснив наїзд на дику тварину, лося. В наслідок ДТП автомобіль [PERSON]. зазнав значних ушкоджень. Згідно Звіту про визначення вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 2105 від 23 травня 2024 року вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки MAZDA 626, д.н.з. [NUMBER] становить 118421,85 грн. (а.с. 18 - 45). Судом встановлено, що автомобільна дорога загального користування державного значення Р-30 Під`їзд до м. Ірпеня км 2+000 - км 3+000 перебуває на балансі Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Київській області. Вказані обставини підтверджуються листом Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Київській області № 1380/09 211 12/04- від 03 червня 2024 року. Сторонами не заперечується, що спірна ділянка дороги на момент дорожньо-транспортної пригоди перебувала на балансі Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Київській області. Статтею 1 Закону України «Про автомобільні дороги» від 8 вересня 2005 року № 2862-IV визначено, що автомобільна дорога - це лінійний комплекс інженерних споруд, призначений для безпечного та зручного руху транспортних засобів. За змістом ст. 7 Закону України «Про автомобільні дороги», автомобільні дороги загального користування перебувають у державній власності. Відповідно до положень ст. 10 Закону України «Про автомобільні дороги» органами, що здійснюють управління автомобільними дорогами загального користування, є: центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері дорожнього господарства; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері дорожнього господарства та управління автомобільними дорогами загального користування державного значення; Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні та Севастопольська міська державні адміністрації. До повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері дорожнього господарства та управління автомобільними дорогами загального користування державного значення, належать, зокрема, організація будівництва, реконструкції, ремонту та утримання автомобільних доріг загального користування державного значення відповідно до державних будівельних норм і стандартів, а також переліків об`єктів та обсягів бюджетних коштів на будівництво, реконструкцію та капітальний ремонт автомобільних доріг загального користування, затверджених Кабінетом Міністрів України; розроблення та участь у реалізації заходів з безпеки дорожнього руху (ст. 11 Закону України «Про автомобільні дороги»). Відповідно до п. 3 ст. 13 Закону України «Про автомобільні дороги», орган управління автомобільними дорогами загального користування відповідає за відшкодування збитків користувачам автомобільних доріг загального користування у порядку, визначеному законом. Згідно зі ст. 9 Закону України «Про дорожній рух», до компетенції власників автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів або уповноважених ними органів у сфері дорожнього руху належить, зокрема, розробка програм та здійснення заходів щодо розвитку, удосконалення, ремонту та утримання у безпечному для дорожнього руху стані доріг, вулиць та залізничних переїздів, зон відчуження; компенсація витрат власникам транспортних засобів, якщо дорожньо-транспортні пригоди сталися з причин незадовільного експлуатаційного утримання автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів, за рішеннями судових органів; забезпечення учасників дорожнього руху інформацією з питань стану аварійності та дорожнього покриття, гідрометеорологічних та інших умов; передача права на експлуатаційне утримання доріг, вулиць та залізничних переїздів іншим юридичним особам; обладнання доріг, вулиць та залізничних переїздів технічними засобами регулювання дорожнього руху та їх утримання; організація виконання встановлених вимог щодо забезпечення безпеки дорожнього руху. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про автомобільні дороги», власники відомчих (технологічних) автомобільних доріг відповідають за: стан відомчих (технологічних) автомобільних доріг відповідно до діючих норм, у тому числі за безпеку руху; якість робіт з проектування, будівництва, реконструкції, ремонту та утримання відомчих (технологічних) автомобільних доріг; відшкодування збитків учасникам дорожнього руху, що виникли через незадовільний стан відомчих (технологічних) автомобільних доріг, у порядку, визначеному законом. Отже, у розумінні наведених положень, у разі заподіяння власникам транспортних засобів збитків внаслідок ДТП, яка сталася через незадовільне утримання доріг, такі збитки має бути відшкодовано власниками доріг або уповноваженими ними органами. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 902/320/17, саме на позивача покладено обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювачів шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях (діях його працівників) немає вини у заподіянні шкоди. Так, за загальними положеннями ст. 22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини. Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача і вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Необхідною умовою відповідальності за заподіяння шкоди, є причинний зв`язок між дією (бездіяльністю) заподіювача шкоди і майновою або моральною шкодою, що виникла у потерпілої особи. Таким чином, відповідальність за наслідки, що наступили, можлива лише тоді, коли ці наслідки були результатом вчиненого особою діяння (або бездіяльністю). Дія або бездіяльність, що є однією з умов виникнення цього результату, які не пов`язані з ним внутрішнім необхідним зв`язком, не можуть вважатись причиною наслідків, що наступили. Для встановлення існування причинного зв`язку слід довести, що: 1) протиправна поведінка передувала настанню шкідливих наслідків; 2) шкідливі наслідки є результатом протиправної поведінки особи - заподіювача шкоди. Отже, причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи (бездіяльністю), а не якихось інших обставин. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку заподіяну шкоду, а тільки за ту шкоду, яка заподіяна його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями відповідача, а викликана якимись іншими обставинами. Згідно з пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК України шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Вказані висновки слід враховувати в частині необхідності встановлення винної особи та безпосереднього причинного зв`язку між неправомірними діями особи, яка завдала шкоду, та цією шкодою. Надаючи оцінку наявним в справі доказам, слід зазначити наступне. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд в Постанові від 10.04.2020 у справі № 522/22023/16-ц. При оцінці достатності доказів діють спеціальні правила - стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Стандарти доказування є важливим елементом змагальності процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. Постанова Верховного Суду від 29.08.2018 у справі № 910/23428/17. Відтак, зважаючи на те, що судове рішення не може грунтуватись на припущеннях, суд не може взяти до уваги на підтвердження вини відповідача наявний в матеріалах протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди. У відповідності до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року № 3353-XII, вказаний нормативний акт регулює суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, визначає права, обов`язки і відповідальність суб`єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об`єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання. Згідно ч. 1 ст. 27 Закону України «Про дорожній рух», організація дорожнього руху на автомобільних дорогах, вулицях та залізничних переїздах здійснюється із застосуванням технічних засобів інформаційно-телекомунікаційних та автоматизованих систем керування та нагляду за дорожнім рухом відповідно до правил і стандартів, а також на основі проектів і схем організації дорожнього руху, погоджених із відповідними підрозділами Національної поліції. До вказаних проектів і схем за приписами відповідних підрозділів Національної поліції можуть бути внесені зміни та доповнення. Станом на день скоєння дорожньо-транспортної пригоди на автомобільній дорозі загального користування державного значення Р-30 Під`їзд до м. Ірпеня дорожні знаки були розміщенні відповідно до схеми організації дорожнього руху, погодженої Відділом Управління превентивної діяльності ГУ Національної поліції у м. Києві від 02 вересня 2016 року (а.с. 76 - 77). В матеріалах справи відсутні жодні приписи щодо внесення змін та доповнень до діючих схем організації дорожнього руху від підрозділів Національної поліції на адресу відповідача. У позовній заяві позивач покладається на протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, як доказ неналежного стану автомобільної дороги. Як вбачається із п. 30 протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, який складений 28 квітня 2024 року старшим слідчим СУ ГУ Національної поліції в м. Києві Антрощенком О.М., будь які заяви та зауваження відсутні. Зазначений протокол підписаний позивачем і жодних зауважень останього з приводу невідповідностей фактичних обставин не містить (а.с. 7 - 15). За наслідками пригоди, яка мала місце 28 квітня 2024 року посадові особи Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Київській області не притягувалися до адміністративної відповідальності за порушення правил, норм та стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху при утриманні автомобільної дороги, за даним ДТП. Також, щодо покликання сторони позивача на відсутність на автомобільній дорозі, де трапилась дорожньо-транспортна пригода, належних дорожніх знаків суд приходить до наступного висновку. Відповідно до п. 1.36 розділу 33 Правил дорожнього руху України дорожній знак 1.36 це «Дикі тварини» і означає, що знак встановлюється перед ділянкою дороги, на якій можлива поява диких тварин. Знак установлюється поза населеними пунктами на відстані 150 - 300 м, у населених пунктах - на відстані 50 - 100 м до початку небезпечної ділянки. У разі потреби знак встановлюється і на іншій відстані, яка зазначається на табличці 7.1.1. З підрозділів 14.1.1 та 14.1.2 розділу 14 ДСТУ 4100:2021 Безпека дорожнього руху вбачається, що види знаків, їхню кількість, місце встановлення визначають у проєктах (схемах) ОДР, розроблених і затверджених у встановленому порядку згідно з ДСТУ 8752, а в зоні проведення дорожніх робіт - згідно з ДСТУ 8749. Заборонено установлення чи демонтування дорожніх знаків без погодження з уповноваженим підрозділом Національної поліції відповідно до Закону України «Про дорожні знаки», окрім випадків огородження небезпечної ділянки (оповзень, провалля, відсутня чи зруйнована кришка люка оглядового колодязя чи решітка дощоприймального колодязя та інших виявлених недоліків згідно з ДСТУ 3587) та зняття знаків із негайною їх заміною. Вказане свідчить про те, що відповідач не є суб`єктом прийняття рішення щодо необхідності встановлення дорожнього знаку 1.36 «Дикі тварини» на ділянці автомобільної дороги, де трапилась ДТП. З наведених норм чинного законодавства України вбачається, що відповідач має забезпечувати належне розміщення дорожніх знаків відповідно до схем ОДР, розроблених та затверджених в установленому порядку, та не має встановлювати або демонтувати дорожні знаки без погодження з уповноваженим підрозділом Національної поліції. Таким чином, судом встановлено, що до дискреційних повноважень відповідача не входило самостійне визначення місця встановлення дорожніх знаків, зокрема і дорожнього знаку "Дикі тварини". Тож, твердження позивача щодо спричинення йому шкоди внаслідок неправомірних дій (бездіяльності) відповідача не відповідають дійсності. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Згідно із ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З урахуванням всіх обставин справи, виходячи з принципу змагальності сторін, та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, виходячи із принципів розумності та справедливості, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позивач не довів протиправність (незаконність) поведінки Відповідача, а відповідно й причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною йому шкодою, а відтак позовні вимоги не підлягають задоволенню з підстав та мотивів, викладених вище. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed