Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-23 00:00:00

У грудні 2024 року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК КЕШ ТУ ГОУ» через систему «Електронний суд» звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, просив стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь заборгованість за кредитним договором №20818 від 11 лютого 2021 року в розмірі 9 375,00 грн, яка складається із: простроченої заборгованості за сумою кредиту - 1 500,00 грн; простроченої заборгованості за процентами - 7 875,00 грн, а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 422,40 грн. В обґрунтування позову позивач послався на те, що 17.02.2022 року між ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» та ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» укладено договір факторингу №02-17/02/2022, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» відступило ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» за плату належні йому права вимоги до боржників, вказаних в реєстрі боржників. Відповідно до реєстру боржників від 17.02.2022 до договору факторингу №02-17/02/2022 ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» набуло права грошової вимоги до [PERSON] . 11.02.2021 між ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП», правонаступником якого є ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» , та [PERSON] укладено кредитний договір про надання фінансового кредиту № 20818, який відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора ( електронного підпису) і був надісланий на номер мобільного телефону відповідача, за умовами якого ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» зобов`язалося надати фінансовий кредит в гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а [PERSON] зобов`язався повернути кредит, сплатити процентим за користування кредитом, виконати інші обов`язки, передбачені договором на наступних умовах: сума виданого кредиту: 1 500,00 грн; дата надання кредиту: 11.02.2021; строк кредиту:14 днів; валюта кредиту: UAN; стандартна процентна ставка: 2,5 % в день або 912,5 % річних. ТОВ «ФК АВІРА ГРУП» свої зобов`язання за договором виконало у повному обсязі, перерахувавши кредитні кошти в сумі 1 500,00 грн на платіжну картку № [NUMBER] відповідача. Відповідач свої зобов`язання з повернення кредиту, сплати процентів не виконав, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитним договором станом на 25.06.2024 у розмірі 9 375,00 грн, яка складається із: простроченої заборгованості за сумою кредиту - 1 500,00 грн; простроченої заборгованості за процентами в розмірі 7 875,00 грн. Позивач направив на адресу [PERSON] вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором № 20818 від 11.02.2021, проте станом на дату подачі позову зазначена вимога залишена без виконання. Ухвалою судді від 07 січня 2025 року після виконання вимог, передбачених частиною шостою статті 187 ЦПК України, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 04 лютого 2025 року. 04 лютого 2025 року представник позивача-адвокат Пархомчук С.В. звернувся із заявою про розподіл судових витрат, в якій просив стягнути з [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 500,00 грн. Ухвалою суду від 04 лютого 2025 року судовий розгляд справи було відкладено на 19 лютого 2025 року на підставі частини четвертої статті 223 ЦПК України. Позивач свого представника у призначене судове засідання не направив, про дату, час і місце якого повідомлений належним чином через електронний кабінет, що підтверджується довідками про доставку судової повістки до електронного кабінету позивача та його представника - адвоката Пархомчука С.В.; у поданій до суду заяві представник позивача -адвокат Пархомчук С.В. просив розглядати справу за відсутності представника ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ», проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач у призначене судове засідання не прибув, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся в порядку, передбаченому статтями 128-130 ЦПК України, за зареєстрованим місцем проживання. Рекомендований лист з повідомленням про вручення, яким відповідачу направлялась судова повістка з копією ухвали від 04 лютого 2025 року, повернутий до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». У такому випадку [PERSON] вважається належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відзив на позов не подав, причини неявки не повідомив. За наявності умов, передбачених статтями 280-282 ЦПК України, відповідно до ухвали суду від 19 лютого 2025 року, суд ухвалив заочне рішення у справі. Оскільки в судове засідання не з`явились всі учасники справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає приписам частини другої статті 247 ЦПК України. Згідно з висновком, викладеним у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 вересня 2022 року у справі №1519/2-5034/11, та частинами четвертою, п`ятою статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Судом встановлено, що відповідно до довідки про ідентифікацію ( а.с.23) 11.02.2021 [PERSON] здійснив ідентифікацію в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» шляхом введення одноразового ідентифікатора електронного підпису KL2910, що був відправлений Товариством на його номер телефону [NUMBER] . Одночасно з цим ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» здійснило ідентифікацію особи [PERSON] . У цей же день, 11.02.2021 між ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» та [PERSON] в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи Товариства було укладено договір про надання фінансового кредиту №20818 ( далі-кредитний договір) ( а.с.13-15), який був підписаний шляхом введення одноразового ідентифікатора електронного підпису AV2910, що був відправлений на номер телефону [PERSON] . За умовами договору ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» зобов`язалося надати [PERSON] кредит, а [PERSON] зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за використання кредитних коштів, а також виконати інші обов`язки. Відповідно до п.п. 1.1-1.5 кредитного договору № 20818 від 11.02.2021 (а.с. 13-15) сторонами було погоджено надання [PERSON] кредиту на наступних умовах: розмір кредиту 1500,00 грн.; строк кредитування 14 днів, тобто до 24.02.2021 року, але до повного виконання сторонами умов договору; фіксована процентна ставка за користування кредитом у розмірі 2,5% на добу; порядок надання кредитних коштів шляхом безготівкового переказу на банківську картку [PERSON] № [NUMBER] ; одноразова комісія у розмірі 15% від суми фінансового кредиту. Додатком № 1 до кредитного договору № 20818 від 11.02.2021 є графік розрахунків (а.с. 15 зв.ст.), в якому визначається порядок та черговість погашення заборгованості за кредитним договором, розмір щомісячного платежу та порядок його формування, а також орієнтовна сукупна вартість кредиту. Відповідно до інформаційної довідки ТОВ «ПЛАТЕЖІ ОНЛАЙН» № 5328/05 від 21.05.2024 (а.с. 31) 11.02.2021 ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» здійснило безготівкове перерахування грошових коштів у розмірі 1500, 00 грн на банківську картку № [NUMBER] , що вказана відповідачем у кредитному договорі як спосіб отримання кредиту. Призначенням грошового переказу зазначено: видача кредиту відповідно до договору № 2018. 17.02.2022 між ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» та ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» було укладено договір факторингу № 02-17/02/2022 (а.с. 26-29), предметом якого є право грошової вимоги, строк платежу за якою настав ( наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). На умовах цього договору ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» зобов`язалося передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП», а ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» зобов`язалося відступити своє право грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, зазначеними у реєстрі боржників. Відповідно до п. 6.2.3 договору факторингу № 02-17/02/2022 від 17.02.2022 право вимоги переходять до ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» після підписання сторонами цього договору. В разі невиконання ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» вимог п. 7.2 договору, договір вважається неукладеним. Згідно з п. 7.2 договору факторингу № 02-17/02/2022 від 17.02.2022 ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» зобов`язалося здійснити оплату ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» двома платежами: 253860 грн. 83 коп. протягом п`яти робочих днів з дня підписання сторонами договору, 253860 грн. 83 коп. протягом двадцяти робочих днів з дня підписання сторонами договору. З платіжної інструкції № 3877 від 12.10.2022 (а.с. 24), платіжного доручення № 3669 від 21.02.2022 року (а.с. 25) судом встановлено, що ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» перерахувало на користь ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» погоджену суму грошових коштів в якості плати за договором факторингу № 02-17/02/2022 від 17.02.2022. З витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 02-17/02/2022 від 17.02.2022 (а.с. 21) вбачається, що ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» передало ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» право вимоги до [PERSON] , що виникло на підставі кредитного договору №20818 від 11.02.2021 та складається з права вимоги заборгованості у загальному розмірі 9 375,00 грн, з яких: 1500,00 грн- заборгованість за тілом кредиту, 7 875,00 грн- заборгованість за процентами. Згідно з випискою по особовому рахунку за кредитним договором №20818 за період з 11.02.2021 по 25.06.2024 заборгованість [PERSON] за кредитним договором №20818 від 11.02.2021 станом на 25.06.2024 становить 9 375,00 грн, яка складається із: заборгованості за сумою (тілом) кредиту - 1 500,00 грн, заборгованості за відсотками за користування кредитом - 7 875,00 грн ( а.с. 22). Відповідно до частин першої, другої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частинами першою, другою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до частини першої статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (частина перша статті 1048 ЦК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться ( роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» № 675-VIII від 03 вересня 2015 року (далі-Закон), який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. Пунктом 5 статті 3 вказаного Закону визначено, що електронний договір- домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до частини третьої статті 11 цього Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах (частина четверта статті 11 Закону). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (частина п`ята статті 11 Закону ). Відповідь особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви ( форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею ( частина шоста статті 11 Закону). Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі ( частина дванадцята статті 11 Закону). Статтею 12 вказаного Закону визначено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають містится зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Для встановлення дійсних фактичних обставин справи сторони мають надати до суду належні, допустимі, достатні та достовірні докази, які підлягають оцінці судом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (частини перша, третя статті 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України). Відповідно до статті 79 ЦПК України докази мають бути достовірними, тобто такими, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно зі статтею 81 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). На підтвердження своїх вимог позивач надав паперову копію електронного договору № 20818 від 11.02.2021, який містить інформацію про його підписання позичальником електронним підписом одноразовим ідентифікатором AV2910. Відповідно до наданої позивачем довідки про ідентифікацію одноразовий ідентифікатор відправлено на номер телефону [NUMBER] 11.02.2021 ( а.с. 13-15, 23). Зазначені обставини свідчать про належне укладення кредитного договору №20818 від 11.02.2021, у тому числі погодження позичальника [PERSON] з умовами цього договору шляхом його підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором. У постанові від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 Верховний Суд зробив висновок, що оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачкою за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину. Висновки щодо правомірності укладання сторонами кредитного договору в електронній формі та його відповідність умовам закону, в тому числі Закону України « Про електронну комерцію», містять також постанови Верховного Суду від 09 вересня 2020 року в справі №732/670/19, від 07 жовтня 2020 року в справі №127/33824/19, від 10 червня 2021 року в справі №234/7159/20. Інформаційною довідкою ТОВ «ПЛАТЕЖІ ОНЛАЙН» № 5328/05 від 21.05.2024 (а.с. 31) підтверджується надання відповідачу кредитних коштів в сумі 1 500,00 грн шляхом безготівкового перерахування їх на банківську картку № [NUMBER] , вказану відповідачем у кредитному договорі ( а.с.31). Надання відповідачу кредиту на суму 1 500,00 грн підтверджується також випискою з особового рахунку за кредитним договором №2018 ( а.с.22). Таким чином, судом встановлено, що ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» свої зобов`язання за кредитним договором виконало у повному обсязі, передавши у розпорядження [PERSON] погоджену суму кредиту у погоджений сторонами спосіб. Натомість відповідач [PERSON] свої зобов`язання з повернення кредиту, сплати процентів не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка відповідно до виписки з особового рахунку за кредитним договором №20818, в якій також наведено розрахунок заборгованості, станом на 25.06.2021 становить 9 375,00 грн, з яких: заборгованість за сумою ( тілом) кредиту - 1 500,00 грн; заборгованість за процентами - 7 875,00 грн ( а.с.22). Таким чином, судом встановлено факт порушення [PERSON] свого зобов`язання з повернення заборгованості за кредитним договором. 22 травня 2024 року позивач направляв на адресу відповідача вимогу про виконання зобов`язань за кредитним договором №20818 від 11.02.2021 ( а.с.16). Доказів отримання відповідачем вказаної вимоги матеріали справи не містять. Статтею 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою ( частина 1). Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Частиною першою статті 513 ЦК України передбачено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги. Цивільне законодавство передбачає заміну кредитора в будь-якому зобов`язанні, за винятком зобов`язань, нерозривно пов`язаних з особою кредитора (стаття 515 ЦК України). При цьому заборона на відступлення права вимоги має встановлюватися законом або договором. Таким чином, відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права. Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно з частинами першою, третьою статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Фактором, у свою чергу, може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Надані позивачем копія договору факторингу №02-17/02/2022 від 17.02.2022, укладеного між ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» та ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ»; копія витягу з реєстру боржників до договору факторингу №02-17/02/2022 від 17.02.2022, підписана уповноваженими особами обох сторін договору; копія платіжної інструкції № 3877 від 12.10.2022; копія платіжного доручення № 3 669 від 21.02.2022 у сукупності підтверджують передання за правом вимоги від первісного кредитора до нового кредитора, яким є позивач, заборгованості [PERSON] за кредитним договором № 20818 від 11.02.2021 у розмірі 9 375,00 грн, яка складається із: заборгованості за сумою ( тілом) кредиту - 1 500,00 грн; заборгованості за процентами - 7 875,00 грн. З виписки з особового рахунку за кредитним договором №20818 вбачається, що нарахування відсотків, пені, штрафів ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» не здійснювало. Враховуючи, що фактично отримані та використані кошти відповідно до умов договору про надання фінансового кредиту № 20818 від 11.02.2021 відповідач не повернув, розмір заборгованості не спростував, а позивач належними доказами підтвердив наявність у відповідача заборгованості за кредитним договором у заявленому розмірі, суд дійшов висновку про задоволення позову. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно положень статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Як зазначено у пункті 2 частини другої статті 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно з частиною третьою статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Позивач у попередньому (орієнтовному) розрахунку судових витрат, наведеному у позовній заяві, вказав, що витрати на професійну правничу допомогу становлять 10 500,00 грн. Саме таку суму витрат на професійну правничу допомогу просив стягнути з відповідача у поданій до суду заяві від 04.02.2025 представник позивача-адвокат Пархомчук С.В. ( а.с. 48-50). На підтвердження таких витрат суду надано: копію договору про надання правової допомоги від 29.12.2023, укладеного між ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» в особі дирктора Осипенко І.С. та адвокатом Пархомчуком С.В. ( а.с. 32-33); копію свідоцтва про права на заняття адвокатською діяльністю серії КС №8096/10, виданого адвокату Пархомчуку С.В. (34); копії довіреностей від 29.12.2023 та від 30.12.2024, якими ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» уповноважило адвоката Пархомчука С.В. представляти інтереси Товариства, зокрема в судах всіх рівнів з усіма правами, які надано законом позивачу ( а.с. 8, 51); копію акта про отримання правової допомоги від 03.02.2025, складеного між ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» та адвокатом Пархомчуком С.В., згідно з яким адвокат надав, а клієнт прийняв правову допомогу на загальну суму 10 500,00 грн; копію платіжної інструкції № 3 4760 ( а.с. 52), згідно з якою ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» сплатило на рахунок адвоката Пархомчука С.В. 10 500,00 грн за надання правничої допомоги згідно з договором про надання правової допомоги від 29.12.2023 ( а.с.56). Вказані вище докази у своїй сукупності підтверджують факт надання адвокатом Пархомчуком С.В. правової допомоги ТОВ ФК КЕШ ТУ ГОУ» за договором про надання правової допомоги від 29.12.2023. Згідно з правовим висновком, викладеним у п.21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсної вартості та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання зазначених послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має враховувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони. Отже, суд може зменшити розмір судових витрат, якщо: заявлені судові витрати завищені, враховуючи обставини справи (ціна позову, тривалість справи, виклик свідків, призначення експертизи тощо); суду не було надано достатніх доказів фактичного здійснення витрат ( відсутні акт прийому-передачі юридичних послуг, платіжне доручення та квитанції про сплату за надані послуги тощо); заявлені судові витрати були недоцільні або необов`язкові ( не підтверджена нагальна потреба у вивченні додаткових джерел права, завищений обсяг часу на технічну підготовку документів тощо). У п.135 постанови від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що «не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення витання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність». У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі №206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначити розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України. Суди мають враховувати, що згідно з пунктом 6 частини 1 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постановах: від 19 січня 2023 року у справі №345/136/18, від 22 березня 2023 року у справі №758/6113/19 зазначено, що суд, з урахуванням конкретних обставин справи, зокрема, ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Відмова стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав не пов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчить про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання відповідачів про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У постанові від 22 березня 2023 року у справі №758/6113/19 Верховний Суд, зменшуючи розмір заявленої до стягнення суми витрат на правову допомогу, за відсутності клопотання іншої сторони про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, зазначив, що такий критерій, як обґрунтованість та пропорційність (співмірність) розміру витрат на оплату послуг адвоката до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес, суд має врахувати як відповідно до пункту 4 частини третьої статті 137 ЦПК України ( у разі недотримання суд за клопотанням іншої сторони зменшує розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу), так і відповідно до пункту 2 частини третьої статті 141 цього Кодексу ( у разі недотримання суд за клопотанням сторони або з власної ініціативи відмовляє у відшкодуванні витрат повністю або частково при здійсненні розподілу). З матеріалів справи вбачається, що відповідач не скористався своїм правом на подання клопотання про зменшення заявлених позивачем витрат на правничу допомогу. Разом із тим, оцінюючи обсяг робіт, що зазначений в акті про отримання правової допомоги від 03.02.2025, суд вважає, що в даному випадку заявлений позивачем розмір витрат на правову допомогу в сумі 10 500,00 грн є завищеним з огляду на складність справи (ціну позову, предмет спору, тривалість розгляду), принципи співмірності та розумності судових витрат, та доходить висновку про необхідність зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу до 5 000,00 грн. З урахуванням наведеного, оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову, з відповідача на користь позивача належить стягнути судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн. Також відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2 422,40 грн, яку сплатив позивач при поданні позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved