Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-19 00:00:00

В провадження Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа - виконавчий комітет Нікопольської міської ради, про визначення місця проживання дітей, припинення стягнення аліментів та стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей. Свої вимоги мотивує тим, що з 16.04.2010 року вона знаходилась у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Від шлюбу мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . За рішенням Первомайського міського суду Луганської області від 28 березня 2012 року у цивільній справі № 2-229/2012 шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу діти залишились проживати з нею. При цьому, коли почалось повномасштабне вторгнення російських військ на територію України, вона разом з сином переселилась на територію м.Нікополя та зареєструвалась як внутрішньо переміщена особа, про що їм були видані відповідні довідки від 16 квітня 2022 року. Донька одразу переселилась з нею, але на канікули відповідач забирав її до себе та у вказаний період стягнув аліменти на її утримання. В подальшому донька знову стала проживати разом з нею. На даний момент, обоє дітей постійно проживають з нею, вона їх забезпечує усім необхідним. Однак, відповідач звернувся до Васильківського районного суду Дніпропетровської області з позовом до неї про зміну розміру аліментів та стягнення з неї аліментів. Згідно рішення Васильківського районного суду від 28.03.2023 року по цивільній справі за його позовом № 172/143/23, з неї стягуються аліменти на утримання доньки в розмірі 1 416 грн. 50 коп. щомісячно. Зараз діти проживають з нею в [ADDRESS] та вона постійно піклується про дітей, слідкує за їх належним навчанням, має комунікаційний зв`язок із вчителями. Після того, як донька забажала жити з нею, відповідач ніяким чином не турбується про дітей, не приймає ніякої участі у їх виховання, матеріально не забезпечує. На її думку, він і доньку забирав до себе, щоб стягнути аліменти та не сплачувати їх на утримання сина, який постійно проживав і проживає з нею. З приводу визначення місця проживання дітей, вони з відповідачем не можуть знайти згоди без втручання судових органів, тому вона змушена звернутись до суду та просить ухвалити рішення, яким визначити місце проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з нею. А також припинити стягнення з неї на користь [PERSON] аліментів на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , яке відбувається на підставі виконавчого листа, виданого Васильківським районним судом Дніпропетровської області по цивільній справі № 172/143/23 та виконавчий лист, виданий Васильківським районним судом Дніпропетровської області по цивільній справі № 172/143/23 повернути до суду, який видав виконавчий документ. Крім цього, просить суд стягнути з [PERSON] аліменти на утримання двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку та доходів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму доходів громадян на одну дитину відповідного віку. В судове засідання позивачка не прибула та надала до суду заяву, в якій просила суд розгляд справи проводити за її відсутності, позовні вимоги підтримує та на задоволенні позову наполягає (а.с.46). Її представник [PERSON] в судовому засіданні викладені в позові обставини в також підтримала та на задоволенні позову наполягала. Відповідач про розгляд справи був повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про поштове відправлення, в судове засідання не прибув, своїм правом, визначеним ст.178 ЦПК України, не скористався, будь-які заяви чи клопотання на адресу суду не надав (а.с.35). Представник третьої особи - виконавчий комітет Нікопольської міської ради, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, в судове засідання не прибув, надав до суду заяву, в якій просить розгляд справи проводити за їх відсутності та ухвалити рішення у відповідності до вимог чинного законодавства (а.с.47). Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України», національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Як встановлено судом, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с.6-7). Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 28.03.2023 року з позивачки на користь відповідача були стягнуті аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1 416 грн. 50 коп. щомісячно. При цьому, як на підставу звернення до суду з даним позовом, позивачка долучає відповідні довідки та акти, які дають суду підстави вважати, що донька, дійсно, на теперішній час проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Згідно ч.4 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Частиною п`ятою статті 157 СК України визначені права того із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України за певних умов. Так, відповідно до статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. На виконання вищевказаних вимог статей, 23 вересня 2024 року рішенням виконавчого комітету Нікопольського міської ради було складено висновок № 1679 про визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , згідно якого, у відповідності до вимог чинного законодавства, орган опіки та піклування Нікопольської міської ради вважає за доцільне визначити місце проживання дітей разом з матір`ю [PERSON] (а.с.38-40). Тобто, з долучених доказів, які надані до суду як підстава звернення до суду, а також витребуваних документів в ході розгляду справи, судом встановлено той факт, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , проживають разом з матір`ю та перебувають на її утриманні. А тому, з урахуванням вимог чинного законодавства, суд приходить до висновку, що слід визначити місце проживання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , що буде відповідати інтересам дитини. При цьому, судом, під час розгляду справи, не було встановлено виключних обставин, у розумінні положень ст.161 СК України, які б свідчили про неможливість визначення місця проживання малолітніх дітей разом з матір`ю [PERSON] .. Відповідно до частин 1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Частинами 2, 3 ст.160 СК України, визначено місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. В даному випадку при вирішенні цього конкретного спору про місце проживання дітей, суд виходить з принципу пріоритетності прав та інтересів дитини, приймає до уваги встановлені в судовому засіданні факти щодо однаково відповідального ставлення обох батьків до виконання своїх обов`язків, а також норми Конституції України та законодавства, що регулює ці питання, зокрема: Так, статтею 21 Конституції України проголошено вільність і рівність усіх людей у своїй гідності та правах. Ця вихідна конституційна засада конкретизована у статті 24 Конституції України: громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, не може бути привілеїв чи обмежень, в тому числі за ознаками статі. У частині 3 цієї статті Конституції України закріплено конституційні гарантії, якими забезпечується рівність прав жінки і чоловіка. Право на свободу вибору місця проживання кожному гарантоване ст.33 Конституції України. За Цивільним кодексом України (ст.29) місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (ч.1 ст.160 СК України). Відповідно до ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. Згідно п.6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітні дитина не повинна, крім випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. В силу ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватись фізично, розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом в умовах свободи і гідності. Законодавством України закріплено обов`язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини, окрім того, законодавством зобов`язано батьків вирішувати всі питання виховання дитини спільно (ст.157 СК України ). З огляду на встановлені обставини та приймаючи до уваги те, що відповідач належним чином про дітей не піклується та дане твердження в судовому засіданні не спростовувалось, а також те, що за місцем проживання позивача створені всі умови для проживання та виховання дітей, що відповідає їхнім інтересам, суд вважає доцільним визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Окрім цього, суд приймає до уваги той факт, що, окрім вищевказаної вимоги, позивачкою були заявлені вимоги про звільнення її від сплати аліментів на користь відповідача та про стягнення з відповідача аліментів на її користь на утримання дітей. Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.5 статті 81 ЦПК України). Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи надані суду письмові докази, які мають істотне значення для даної справи, суд вважає, що позивачкою доведено належними та допустимими доказами обставини, що можуть бути підставою для звільнення її від сплати аліментів на утримання доньки, оскільки дитина проживає разом з нею та перебуває на її утриманні, а тому суд приходить до висновку, що у позивачки припинив існувати обов`язок зі сплати аліментів на користь відповідача, що дає підстави вважати позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо періоду звільнення позивачки від сплати аліментів, суд вважає, що вона підлягає звільненню від сплати аліментів з 17 серпня 2023 року, а саме: з того часу, коли донька почала проживати разом з нею, про що свідчать довідки та акти та, які надані до суду в якості доказів. Окрім цього, відповідно до ч.2 ст.51 Конституції України та статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Приписами ст.141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дітей і проживання батьків окремо від них не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дітей. Відповідно до ст.5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (зі змінами, внесеними Протоколом № 11), кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебуванні в шлюбі та у випадку його розірвання.). Статтею 150 СК України визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Виходячи з вищенаведеного, сторони мають рівні права та обов`язки по утриманню та матеріальному забезпеченню дітей, а, отже, не тільки позивач, але й відповідач зобов`язані утримувати своїх малолітніх (неповнолітніх) дітей. Згідно ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст.182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч.1 ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. При цьому розмір аліментів визначається судом з урахуванням обставин, що мають істотне значення (ст. 182 СК України). Відповідно до ст.200 Сімейного Кодексу України, при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також всі обставини справи: матеріальне положення сторін, докази, які містяться справі, ту обставину, що, у відповідності з п.1 ст.180 Сімейного кодексу України, обов`язок утримувати дитину є в рівній мірі обов`язком як батька, так і матері, суд вважає необхідним стягнути аліменти з відповідача у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дітьми повноліття, тим самим задовольнивши позовні вимоги в повному обсязі.

Outcome: approved