Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-17 00:00:00

29 серпня 2024 року позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON] про усунення від прав на спадкування за заповітом та визнання права власності на спадкове майно. У позові просила усунути від права на спадкування частки земельної ділянки пл. 10.2651 га, розташовану на території Бражківської сільської ради Ізюмського району Харківської області, кадастровий номер 632880800:02:000:0057, цільове призначення земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; визнати за [PERSON] , [INFO] право власності на земельну ділянку пл. 10.2651 га, розташовану на території Бражківської сільської ради Ізюмського району Харківської області, кадастровий номер 632880800:02:000:0057, цільове призначення земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в порядку спадкування за заповітом. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що [INFO] помер її вітчим - [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина на - земельну ділянку згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії II-ХР. №108811, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на землю за №93, пл. 10.2651 га, розташовану на території Бражківської сільської ради Ізюмського району Харківської області, кадастровий номер 632880800:02:000:0057, цільове призначення земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Згідно заповіту від 01 листопада 2013 року, посвідченого [PERSON] - секретарем виконавчого комітету Бражківської сільської ради Ізюмського району Харківської області за №17 - вказану земельну ділянку [PERSON] заповідав позивачці - [PERSON] . Прізвище « [PERSON] » позивачка отримала в зв?язку з реєстрацією шлюбу. Іншу земельну ділянку [PERSON] заповідав своїй доньці - [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] - доньки померлого [PERSON] отримали у спадок - житловий будинок [ADDRESS] , земельну ділянку пл. 10.2652 га та грошовий вклад. Згідно з ст. 1241 ЦК України, незалежно від заповіту відповідач по справі [PERSON] як інвалід ІІ групи, має право на обов`язкову частку, яка буде складати частку від вищезазначеної земельної ділянки, яку позивачу заповідав [PERSON] . Постановою №143/02-31 від 09.02.2022 року державного нотаріуса П`ятої ХМДНК Зімніцької В.П. в.о. державного нотаріуса Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області, позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом без урахування обов`язкової частки та рекомендовано звернутися до суду. П. 5 ст. 1224 ЦК України передбачає - за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік та тяжку хворобу або каліцтво був у безпорядному стані. П. 6 ст. 1224 - Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому й на тих, хто маж на обов`язкову частку у спадщині. Вітчим позивача [PERSON] , [INFO] , помер як вже зазначалось 14 квітня 2021 року - у віці 83 роки і у зв`язку з похилим віком, станом здоров`я, фактично був у безпорадному стані і потребував сторонньої допомоги. Позивачка по день смерті підтримувала вітчима [PERSON] , надавала йому всю необхідну допомогу. Його доньки [PERSON] та [PERSON] фактично з батьком не спілкувались, не підтримували його та не приїжджали провідати. На підставі вищевикладеного просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 29.08.2024 року цивільну справу передано в провадження судді Дзержинського районного суду м. Харкова Подус Г.С.. Ухвалою від 03.09.2024 року позовну заяву було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 24 вересня 2024 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 21.11.2024 року закрито підготовче судове засідання, призначено справу до розгляду по суті та витребувано копію спадкової справи з Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області. В судове засідання позивачка не з`явилась, надала до суду заяву прослухання справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримала та просила про їх задоволення. Відповідач в судове засідання повторно не з`явилась, причину неявки суду не повідомила. Станом на дату розгляду справи відзив на позовну заяву до Дзержинського районного суду м. Харкова не надійшов. Згідно ч. 2 ст. 191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Більше того, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02 вересня 2010 року, "Смірнова проти України" від 08 листопада 2005 року, "Матіка проти Румунії" від 02 листопада 2006 року, "Літоселітіс проти Греції" від 05 лютого 2004 року та інші). Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, оглянувши копію спадкової справи№205/2021,суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. З матеріалів справи судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , про що 15 квітня 2021 року Слов`янським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , актовий запис №711 від 15 квітня 2011 року. На день смерті [PERSON] постійно мешкав за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до положень статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права і обов`язки, які належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За життя [PERSON] склав заповіт. Згідно заповіту від 01 листопада 2013 року, посвідченого [PERSON] - секретарем виконавчого комітету Бражківської сільської ради Ізюмського району Харківської області за №17 - земельну ділянку пл. 10.2651 га, розташовану та території Бражківської сільської ради Ізюмського району Харківської області надану для ведення сільськогосподарського виробництва, зареєстровану в Книзі записів державних актівна право приватної власності на землю № 93, [PERSON] заповідав позивачці - [PERSON] . Іншу земельну ділянку [PERSON] заповідав своїй доньці - [PERSON] . Прізвище « [PERSON] » позивачка отримала в зв?язку з реєстрацією шлюбу, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 07.03.2023 року. Як вбачається із копії спадкової справи №205/2021 [PERSON] та [PERSON] - доньки померлого [PERSON] уклали договір про поділ спадщини та отримали у спадок - житловий будинок [ADDRESS] , земельну ділянку пл. 10.2652 га та недоотриману пенсію [PERSON] в порядку спадкування за законом як рідні доньки спадкодавця. За правилами ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними (частина перша статті 1267 ЦК України). Статтею 1261 ЦК України передбачено, що в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Прийняття спадщини можливе шляхом подачі заяви про прийняття спадщини у строки, встановлені ст. 1270 ЦК України та видачі відповідного свідоцтва. За правилами ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Статтею 1270 ЦК України встановлений шестимісячний строк для прийняття спадщини, який починається з часу відкриття спадщини. В свою чергу [PERSON] звернулась до нотаріуса у встановлений законом строк для прийняття спадщини за заповітом, однак Постановою №143/02-31 від 09.02.2022 року державного нотаріуса П`ятої ХМДНК Зімніцької В.П. в.о. державного нотаріуса Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області, позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом без урахування обов`язкової частки та рекомендовано звернутися до суду. Згідно з ст. 1241 ЦК України, незалежно від заповіту відповідач по справі [PERSON] як інвалід ІІ групи, має право на обов`язкову частку, яка буде складати частку від вищезазначеної земельної ділянки, яку позивачу заповідав [PERSON] . Звертаючись до суду з позовом [PERSON] посилалася на ті обставини, що її вітчим [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] - у віці 83 роки і у зв`язку з похилим віком, станом здоров`я, фактично був у безпорадному стані і потребував сторонньої допомоги. Позивачка по день смерті підтримувала вітчима [PERSON] , надавала йому всю необхідну допомогу. Його доньки [PERSON] та [PERSON] фактично з батьком не спілкувались, не підтримували його та не приїжджали провідати. На підтвердження вищевказаного до матеріалів позову надано письмові заяви свідків [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Тлумачення частини п`ятої статті 1224 ЦК України свідчить, що усунення від права на спадкування за законом можливе за наявності таких умов: ухилення спадкоємця від надання допомоги спадкодавцеві при наявності у нього можливості її надання; перебування спадкодавця у безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Суд зауважує, що стандарт доказування залежить від специфіки обставин, які необхідно довести у конкретній справі. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.04.2021 року у справі № 442/8069/17 (провадження № 61-21401св19) зроблено висновок, що «тлумачення частини п`ятої статті 1224 ЦК України свідчить, що усунення від права на спадкування за законом можливе за наявності таких умов: ухилення спадкоємця від надання допомоги спадкодавцеві при наявності у нього можливості її надання; перебування спадкодавця у безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.03.2018 року у справі № 337/6000/15-ц (провадження № 61-1302св18) та від 04.07.2018 року у справі № 404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18) зроблено висновок, що «ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій». Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Вирішуючи даний спір, суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] про усунення відповідача від права на спадкування за частиною п`ятою статті 1224 ЦК України, оскільки в порушення приписів частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України щодо обов`язку доказування позивачкою не доведено, що спадкодавець перебував у безпорадному стані, у зв`язку з чим потребував допомоги [PERSON] , а остання свідомо ухилялась від надання такої допомоги спадкодавцю. В матеріалах справи відсутні належні докази як безпорадного стану спадкодавця, так і ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавцю. Досліджуючи обставини, які входять до предмета доказування, суд дійшов висновку про те, що [PERSON] не довела винної поведінки відповідача та обставин свідомого ухилення [PERSON] від надання допомоги померлому [PERSON] . До наданих письмових заяв свідків [PERSON] , [PERSON] суд відноситься критично, оскільки такі покази не були отримані за процедурою, передбаченою ЦПК України. Окрім цього, не містять тих фактів, які б підтверджували наявність підстав для усунення відповідача від права на спадкування. Відтак, позивачка [PERSON] не надала належних, допустимих та безспірних доказів на підтвердження одночасного настання всіх передбачених частиною п`ятою статті 1224 ЦК України обставин, що є її процесуальним обов`язком, а відтак суд приходить до висновку, що відсутні підстави для застосування такого крайнього заходу як усунення відповідача від права на спадкування після смерті [PERSON] . Судом встановлено, що позивачка також не навела переконливих доказів на підтвердження нагальної потреби спадкодавця в отриманні допомоги саме відповідача [PERSON] . Щодо вимоги про визнання права власності на спадкове майно за заповітом, то суд зазначає що така вимога є похідною від вимоги про усунення права на спадкування, тож у її задоволенні також слід відмовити. На підставі вищевикладеного, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed