Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до з позовом [PERSON] , в якому просив суд зобов`язати [PERSON] : не чинити перешкоди [PERSON] у спілкуванні та вихованні дитини [PERSON] , [INFO] , надати можливість проведення психологічних консультацій дитини та психолога; визначити такі способи участі [PERSON] у спілкуванні та вихованні [PERSON] , [INFO] : вихідні дні (субота та неділя) з 10.00 до 18.00, місце проведення - помешкання позивача та/або громадські місця відпочинку, тривалістю 8 годин на день без участі та впливу відповідача з можливою участю дитячого психолога та/або працівника Департаменту служб у справах дітей; стягнути з відповідача судовий збір. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони по справі перебували у шлюбі, який рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 09.09.2016 року розірвано. Від шлюбу мають доньку [PERSON] , [INFO] , яка проживає з відповідачем. Рішеннями Орджонікідзевського районного суду м.Харкова з позивача на користь відповідача стягнуто аліменти на утримання дитини та на утримання відповідача до досягнення дитиною трирічного віку. Починаючи з 2016 року відповідач не дає можливості спілкування з донькою, розмножує наклепи і постійно подає скарги на позивача, всіма способами створює незручності в житті. Такі дії призвели до того, що дитина боїться власного батька. Досягти домовленості з відповідачем про побачення з дитиною не вдається. Неодноразові звернення до органів поліції, опікунської ради, відділу у справах дітей бажаних результатів не дали. Відповідач забороняє спілкуватись з донькою та погрожує ніколи її не побачити. Оскільки у позивача немає іншого способу поновити свої права щодо спілкування та виховання доньки та захистити її права щодо спілкування з батьком, просить суд задовольнити даний позов. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 04.06.2024 року провадження по справі відкрито, ухвалено проводити розгляд в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 15.07.2024 року відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в якому вона просить суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог. Зазначає, що позов не визнає, вважає, що мотивом для подання позовної зави є тільки примусове стягнення аліментів, які не сплачувались ним до 01.06.2022 року. З часу розлучення і до цього часу позивач приїзжав до них з донькою один раз в 2016 році та декілька разів в 2022 році. Будь які дії позивача, направлені на спілкування з дитиною, ніяким чином відповідачем не заборонялись. Вважає, що тільки наявність виконавчого провадження та стягнення аліментів призвели до цього позову, бо позивач має ще дітей від його наступного шлюбу. Всі дії позивача мають під собою не налагодження стосунків з донькою, а тільки матеріальний характеру, пов`язаний з його аліментними зобов`язаннями. 22.07.2024 року позивачем [PERSON] подано відповідь на відзив, в якому він позов підтримує в повному обсязі. 19.08.2024 року [PERSON] подано зустрічну позовну заяву, в якій вона просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно доньки [PERSON] , [INFO] , стягнути суму сплаченого судового збору в розмірі 1 211,20 грн. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що з 19.07.2014 по 09.09.2016 року сторони перебували у шлюбі, [INFO] народилась донька [PERSON] . Весь час сумісного проживання подружжя жило за рахунок батьків [PERSON] , [PERSON] ніде не працював. В лютому 2016 року [PERSON] покинув сім`ю припинивши будь яке спілкування. Приїзжав до них з донькою один раз в 2016 році та декілька разів в 2022 році. Чим займається донька, окрім шкільного навчання, батько взагалі нічого не знає, його в житті доньки не має. [PERSON] самостійно утримує та забезпечує доньку разом зі своїм татом [PERSON] . Батько дитини [PERSON] не проявляє заінтересованості відносно доньки, не спілкується з нею, не дарує подарунки, не цікавиться її навчанням, вихованням та матеріально-побутовими проблемами. Вважає, що [PERSON] за власною ініціативою самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до доньки, без поважних причин залишив її без батьківської уваги та турботи. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 21.08.2024 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прийнято до спільного розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини та визначення способів участі батька у вихованні дитини. 03.09.2024 року [PERSON] подав до суду відзив на зустрічну позовну заяву, в якому зазначає, що його подання підкреслює необхідність усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини, вимоги не визнає, просить відмовити в його задоволенні. 10.09.2024 року [PERSON] подано відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, в якому вона просить задовольнити зустрічний позов в повному обсязі, в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити. 16.09.2024 року [PERSON] подано заперечення, в якому він просить в задоволенні зустрічного позову відмовити. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 14.11.2024 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом [PERSON] в судове засідання не з`явився. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом [PERSON] - адвокат Сичов А.Ю. підтримав позовні вимоги, наполягав на зазначених ним обставинах, просив позов задовольнити в повному обсязі. Вважав, що зустрічна позовна заява не підтверджується доказами, в її задоволенні просив відмовити. Відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом- [PERSON] в судовому засіданні вважала, що в задоволенні первісного позову треба відмовити, бо дитина боїться спілкуватись з батьком. Представник відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом [PERSON] - адвокат Чепенко О.І. в судовому засіданні заперечував проти первісного позову в повному обсязі, вважав, що він був поданий з корисливих мотивів у зв`язку з аліментними зобов`язаннями позивача. До подання позову він навіть не намагався спілкуватись з дитиною. Зустрічна позовна заява підтверджена доказами, бо дитина не бажає спілкуватись з батьком і боїться цього. Представник третьої особи Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, при винесенні рішення просив врахувати інтереси малолітньої дитини [PERSON] . Крім того, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради надав суду висновок №318 від 02.08.2024 року, згідно якого Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, як представник органу опіки та піклування, вважає за доцільне встановлення порядку участі батька [PERSON] у вихованні малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , визначивши час: кожну першу та третю суботу місяця з 09.00 до 13.00 год, кожну другу та четверту неділю місяця з 16.00 до 20.00. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно приписів ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина перша та друга статті 2 ЦПК України). Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (частина перша статті 11 ЦПК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. По справі судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 09.09.2016 року по справі №644/2857/16-ц 2/644/1316/16 розірвано. Від даного шлюбу у подружжя народилася дитина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 21.01.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 11 травня 2016 року справі №644/2854/16-ц з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дитини [PERSON] в розмірі частини з усіх видів її заробітку (доходу) щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 09 вересня 2016 року справі №644/3766/16-ц з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на її утримання в розмірі 300 грн. щомісячно до досягнення дитиною [PERSON] трирічного віку. Обґрунтовуючи вимоги позову як підставу звернення до суду, позивач [PERSON] зазначає про те, що з 2016 року відповідач почала чинити позивачу перешкоди у спілкуванні з донькою, прийманні участі у її вихованні та розвитку, а домовитися врегулювати відносини щодо визначення порядку спілкування з донькою не вдалося за можливе. Відповідач [PERSON] заперечила той факт, що вона чинить перешкоди у спілкуванні [PERSON] з донькою [PERSON] . [PERSON] звернувся до Служби у справах дітей по Індустріальному району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради із заявою щодо проведення профілактично-роз`яснювальної роботи з [PERSON] , як матір`ю спільної дитини, у зв`язку із перешкоджанням нею у спілкуванні з дитиною та у її вихованні. Листом № 02-22/595/24 від 19.04.2024 року Служба у справах дітей по Індустріальному району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради рекомендувала [PERSON] вирішити спір в судовому порядку. [PERSON] звернувся до ВП №1 ХРУП №2 ГУНП в Харківській області із заявою щодо перешкод у спілкуванні з донькою [PERSON] . Листом № Л-145/119-66/01/14 від 03.05.2024 року начальник ВП №1 ХРУП №2 ГУНП в Харківській області зауважив, що даний спір вирішується судом. КНП «Міська поліклініка №9» Харківської міської ради повідомленням №301 від 17.04.2024 року зазначила, що розглянула заяву [PERSON] з приводу надання інформації про стан здоров`я доньки [PERSON] , паперова амбулаторна карта «Історія розвитку дитини» в закладі відсутня, надано виписку згідно електронних медичних записів. Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 22.05.2024 року, [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Із розрахунку заборгованості по аліментам №94581 від 11.06.2024 року, складеному державним виконавцем Індустріального ВДВС м.Харкова Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції А.Засядько вбачається, що борг [PERSON] по аліментам на утримання дитини [PERSON] станом на 01.06.2024 року становить 136 292,74 грн. Згідно відповіді на адвокатський запит №381 від 22.05.2024 р., КНП «Харківська поліклініка №9» повідомила, що дитина [PERSON] перебуває під наглядом лікарів, має укладену декларацію про вільний вибір лікаря. За наданням медичної допомоги дитині зверталась мати дівчинки, рекомендації лікаря щодо лікування та профілактичних оглядів виконувались в повному обсязі. Комунальний заклад «Харківський ліцей №163 Харківської міської ради» на адвокатський запит №11 від 10.05.2024 року повідомив, що [PERSON] , [INFO] навчається в закладі освіти в 3-В класі з українською мовою навчання по теперішній час, регулярно відвідує уроки, завжди охайна, доглянута. Мати [PERSON] спілкується з педагогами, цікавиться шкільним життям дитини, бере активну участь у житті класу, регулярно відвідує батьківській збори, забезпечує достатній рівень навчання дитини. Відповідно до акту обстеження умов проживання від 23.06.2024 року за адресою: [ADDRESS] , санітарно-гігієнічний стан житла задовільний. За цією адресою проживають дідусь [PERSON] , мати [PERSON] , донька [PERSON] . Для дитини виділена окрема кімната, де є ліжко, стіл для навчання, речі та іграшки за віком. За результатами бесіди та ставлення членів сім`ї до рішення прийняти на виховання дитину матері, батько не цікавиться донькою, на прохання матері з`являвся у житті дитини приблизно один раз на рік, але бажання спілкуватись з донькою, приймати участь у її вихованні та утриманні не виявляв. Матір`ю утворені належні умови для виховання та розвитку доньки. Згідно характеристики [PERSON] №63/01-24 від 14.05.2024 року, вона працює в комунальному закладі «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №453 Харківської міської ради» 1 рік 8 місяців. Користується заслуженим авторитетом серед батьків і працівників дитячого закладу, завжди бере активну участь у суспільному житті, добросовісно відноситься до виконання доручних їй справ. У відповідності до акту оцінки потреб сім`ї від 07.08.2024 року, складні життєві обставини відсутні, мати [PERSON] створила належні умови для виховання та розвитку дитини [PERSON] . Соціального супроводу сім`я не потребує. Відповідно до висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, як представника органу опіки та піклування, №318 від 02.08.2024 року, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, як представник органу опіки та піклування, вважає за доцільне встановлення порядку участі батька [PERSON] у вихованні малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , визначивши час: кожну першу та третю суботу місяця з 09.00 до 13.00 год, кожну другу та четверту неділю місяця з 16.00 до 20.00. Дитина проживає разом з матір`ю. Сторони не дійшли згоди щодо способів й порядку участі батька у вихованн доньки. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року). Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 вказаної Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини. Дитина є найбільш вразливою стороною під час будь - яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини. Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Відповідно до статті 18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частина десята статті 7 СК України). Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного (сімейного) права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; перевага балансу інтересів; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 цієї Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)). Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини (стаття 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини (частина перша статті 151 СК України). Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі за заявою «Хант проти України», № 31111/04, § 54). У відповідності до статті 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім - і якщо це не порушуватиме права та інтереси дитини - підлягають врахуванню інтереси батьків. Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Виходячи з положень статті 159 СК України усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та у її вихованні є позовом про заборону поведінки особи, яка чинить перешкоди іншій особі у здійсненні нею свого права. Відповідно до частини другої статті 159 СК України суд визначає способи участі особи у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Одним із найважливіших прав дитини є право на сімейне виховання. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі, стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Приймаючи рішення в інтересах дитини, суд має враховувати право дитини мати і зберігати стосунки з обома батьками. Відповідно до частини четвертої і п`ятої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Позивач [PERSON] зазначає про те, що відповідач [PERSON] не бажає надавати можливість спілкуватися дитині з батьком, кожен раз вигадуючи будь які причини або просто ігнорує його прохання. Відповідач [PERSON] зазначила, що жодних перешкод у спілкуванні доньки та батька не чинить, однак дитина не бажає спілкуватись із ним, оскільки боїться його. Як було встановлено судом, на теперішній час малолітня [PERSON] проживає разом з матір`ю [PERSON] в м.Харкові. Дані обставини сторонами визнаються. Позивач та відповідач мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Жодних переваг, пріоритету у спілкуванні та вихованні дитини відповідач не має, хоч донька і проживає з нею. Наслідки особистого конфлікту між батьками негативно впливають на дитину. Існування між сторонами неприязних стосунків ускладнює погодження ними форм та методів спілкування з донькою, тож зобов`язання матері не чинити відповідні перешкоди батькові дитини, визначене судовим рішенням, сприятиме розумінню з її боку того, що права кожного з батьків є рівними. Дитина повинна спілкуватися як з матір`ю, так і з батьком. Суд зауважує, що батько, який проживає окремо від своєї дитини, очевидно має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батькові спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини. Відновлення відносин та емоційного контакту дитини з її батьком повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити дитину від зустрічей з батьком. Як було вище встановлено судом, Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради, як представника органу опіки та піклування було надано висновок №318 від 02.08.2024 року, яким вважається за доцільне встановлення порядку участі батька [PERSON] у вихованні малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , визначивши час: кожну першу та третю суботу місяця з 09.00 до 13.00 год, кожну другу та четверту неділю місяця з 16.00 до 20.00. З огляду на вище викладене, беручи до уваги законодавчо закріплене право дитини на родину, та право [PERSON] як батька на спілкування з донькою та брати участь у її вихованні, суд доходить до переконання, що визначений у висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, як представника органу опіки та піклування №318 від 02.08.2024 року порядок способу участі позивача у вихованні доньки в повній мірі буде достатнім для налагодження та побудови нормальних родинних стосунків. Суд вважає, що такий порядок та спосіб є достатнім і відповідатиме принципу розумності, справедливості та збалансованості між інтересами всіх учасників сімейних відносин, пріоритетному інтересу дитини, підтримки зв`язків між родичами та буде відповідати першоосновам розвитку особистості малолітньої дитини, враховуючи їх вік, стан здоров`я, звички тощо. При встановленні означеного графіку суд зауважує, що у всякому випадку спілкування батька та доньки у визначений спосіб повинно ґрунтуватися виключно на бажанні дитини, порозумінні та взаємних поступках матері та батька. Є очевидним і той факт, що у випадку налагодження гармонійних стосунків між батьком та донькою спілкування між ними не повинно обмежуватися встановленим графіком, який застосовується як знаряддя захисту права позивача з урахуванням суттєвих обставин та згаданих особливостей спору. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81, ч. 6 ст. 80 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно вимог ч. 6 ст. 80 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи викладені вище обставини, суд доходить висновку про необхідність визначення способу участі [PERSON] у вихованні доньки, у зв`язку з чим даний позов підлягає частковому задоволенню. Щодо зустрічної позовної вимоги [PERSON] про позбавлення батьківських прав [PERSON] у відношенні дитини [PERSON] , [INFO] , суд зауважує наступне. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19). Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»). Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. Вирішуючи спір, належним чином дослідивши та давши оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку про те, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні. Позивач не довів та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення батька по відношенню до дитини батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення ним від виконання батьківських обов`язків відносно дитини або про порушення відповідачем прав дитини. Матеріали справи не містять в собі докази винної поведінки відповідача та умисного ухилення його від виконання своїх обов`язків по вихованню доньки. Докази, на які посилається позивач [PERSON] як на підставу позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] , а саме факт відсутності спілкування з дитиною, піклування про її стан здоров`я, зацікавленості її навчанням, вихованням та матеріально-побутовими проблемами, не відвідування відповідачем [PERSON] шкільного навчального закладу, - не є достатньою підставою для висновку про доцільність позбавлення особи батьківських прав з огляду на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом для впливу на особу, яка не виконує батьківських обов`язків. Таким чином, позивачем [PERSON] не надано належних та допустимих доказів, які б безумовно підтверджували, що відповідач умисно та злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилається позивач як на підставу заявленого позову, а саме ухилення батька від виконання батьківських обов`язків, не знайшли свого беззаперечного доведення, отже підстави для задоволення позову відсутні. Разом з цим суд зауважує, що відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК України). При цьому суд може не погодитися із висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим і суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст. 19 СК України). Орган опіки та піклування письмовий висновок щодо розв`язання спору про позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] по відношенню до доньки [PERSON] до суду не надав. Приймаючи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову про позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] по відношенню до доньки [PERSON] . Судові витрати по справі судом визначаються відповідно до положень ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial