Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-17 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. У жовтні 2023 року Лисичанська міська військова адміністрація Сєвєроднецького району Луганської області звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , у якому просили позбавити останніх батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , а також передати дитину органі опіки та піклування Лисичанської міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області до встановлення опіки над ним. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що відповідачі являються батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] . Відповідно до Акту органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоровя про підкинуту чи знайдену дитині та її доставку від 17.03.2019 року, малолітня дитина [PERSON] був виявлений в місті Новодружеськ Луганської області. Дитина була влаштована до комунального закладу «Лисичанський центр соціально-психологічної реабілітації дітей», де перебував до серпня 2019 року. Протягом цього часу батьки дитину не відвідували, його станом здоровя та розвитку не цікавилися, внаслідок чого рішенням виконавчого комітету Лисичанської міської ради від 06.08.2019 року № 372 [PERSON] встановлено статус дитини, позбавленої батьківського піклування, а рішенням того ж виконкому від 06.08.2019 року № 380 малолітнього [PERSON] влаштовано до луганського обласного будинку дитини № 2. В цій установі дитина перебувала до лютого 2022 року, за весь цей час батько життям дитини не цікавився, матір відвідала сина 18.10.2019 року та 16.04.2021 року, більше дитиною не цікавилася, не телефонувала, матеріальної допомоги не надавала. У лютому 2022 року Луганський обласний будинок № 2 був евакуйований до м.Львова, а з травня 2022 року малолітній [PERSON] разом з іншими вихованцями ті співробітниками перебувають в Республіці Словенія. Позивач припускає, що відповідачі не виїхали у період бойових дій з міста Новодружеська та залишилися проживати на тимчасово окупованій території. Між тим, сукупність зазначених обставин стала підставою для звернення до суду з позовом саме про позбавлення батьківських прав батьків дитини, які не забрали дитину із закладу охорони здоров`я та протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування. Прийняті процесуальні дії у справі. Ухвалою Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 03.11.2023 року відкрито загальне позовне провадження по справі (а.с. 33-34). Ухвалою Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 25 січня 2024 року призначено розгляд справи по суті (а.с. 49). Ухвалою Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2024 року справну направлено за підсудністю до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області (а.с. 61). Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2024 року справу прийнято до провадження судді Сороки О.В. Позиція сторін в судовому засіданні. Представник позивача в судове засідання не з`явився, звернувся до суду із заявою про розгляд справи у відсутність представника Лисичанської міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області, позов підтримав. Відповідачі в судове засідання не з`явились, були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи шляхом опублікування оголошення на відповідному сайті суду. У відповідності до приписів частин 6, 10 статті 187 ЦПК України суд звернувся до Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Державної міграційної служби України щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача. За наявними даними ДМС України, місце проживання [PERSON] та [PERSON] знаходиться в м.Новодружеськ Севєродонецького району Луганської області . Через що, отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце перебування фізичної особи, тому подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення на офіційному веб-порталі "Судова влада України". Відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Отже, відповідачі були повідомлені належним чином про розгляд справи, причина неявки суду не відома, а тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи, за наявними у справі доказами. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов до наступного висновку. Суду надано свідоцтво про народження [PERSON] , у відповідності до якого останній народився [INFO] , його батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 14). Судом встановлено, що 17.03.2019 року в м.Новодружеськ була виявлена покинута дитина [PERSON] , про що складено Акт органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину (а.с. 16). Дитина доставлена до Комунального закладу «Лисичанський центр соціально-психологічної реабілітації дітей». 16.08.2019 року виконавчим комітетом Лисичанської міської ради прийняте рішення № 372 про надання [PERSON] статусу дитини, позбавленої батьківського піклування (а.с. 22). Рішенням виконавчого комітету Лисичанської міської ради від 06.08.2019 року № 380 [PERSON] влаштовано до до Луганського обласного будинку № 2 (а.с. 23-24), де перебував до лютого 2022 року. За весь час перебування дитини в Луганському обласному будинку № 2 батько дитини її не відвідував, [PERSON] відвідувала дитину 18.10.2019 року та 16.04.2021 року, більше дитиною не цікавилася. На даний час дитина разом іншими вихованцями перебуває на оздоровленні в Республіці Словенія (а.с. 25). Правовідносини, що виникли між сторонами, з приводу позбавлення батьківських прав, врегульовані наступними нормами закону, а саме. Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно з п. 15, 16, 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 р. №3, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття та ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що вони ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо (ухвала ВССУ від 01.11.2017 у справі № 211/559/16-ц). Виключний перелік підстав позбавлення батьківських прав, визначений ст. 164 Сімейного кодексу України. Мати (батько) можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона (він): - не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини й протягом 6 місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; - ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини; - жорстоко поводяться з дитиною; - є хронічними алкоголіками або наркоманами; - вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; - засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України, такий перелік має виключний характер. Разом з тим, зазначені чинники, повинні мати системний та постійний характер, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних матір та батька. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку в особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікую і відповідальністю своїх батьків, і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Відповідно до ч. 1 статті 3 Конвенції Про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789-XII від 27 лютого 1991 року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. В судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що відповідачі свідомо ухилялися від виконання обов`язків з виховання дитини, визначених ст. 150 СК України, не забрали покинуту дитину із закладу охорони здоров`я, та протягом тривалого часу не виявила щодо неї батьківського піклування. Поряд з цим, статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. У відповідності до ч. 2 ст. 76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно із ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до п.4 ч.2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. В свою чергу, відповідачами по справі суду не надано жодного належного та допустимого, в розумінні ст.ст. 76-81 ЦПК України доказу, на спростування обставин, викладених в позові. Орган опіки та піклування Лисичанської міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області у своєму висновку вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] та [PERSON] відносно її малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (а.с. 27-28). Аналізуючи викладене, суд приходить до переконання про обґрунтованість позовних вимог в частині позбавлення батьківських прав та необхідність їх задоволення. Відповідно до ч.6 ст.164 СК України рішення суду про позбавлення батьківських прав після набрання ним законної сили необхідно надіслати органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини. Вирішуючи позов про передачу малолітньої дитини до органу опіки та піклування до встановлення опіки над ним, суд звертає увагу на наступне. Правовідносини щодо передання дитини органу опіки та піклування визначені ст. 170 СК України. Так, у відповідності до ч.1 ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Тобто вирішення питання про передачу дитини органу опіки та піклування може вирішуватися під час прийняття судом рішення про відібрання дитини від батьків, а не під час вирішення питання про позбавлення їх батьківських прав. Аналізуючи викладене, у суду відсутні підстави, визначені законом, для задоволення позову в цій частині. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує положення ст. 141 ЦПК України, та вважає за необхідне стягнути на користь держави з кожного з відповідачів судовий збір у розмірі 1211,20 грн. На підставі викладено та

Outcome: partial