Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-17 00:00:00

Адвокат Демінов О.І. звернувся до суду в інтересах позивача з вищезазначеним позовом, в якому просить: - встановити факт прийняття [PERSON] , [INFO] , спадщини після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , шляхом фактичного вступу в володіння та управління спадковим майном; - визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , загальною площею 33,0 кв.м, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 08 грудня 2011 року приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Ізотовою В.А, зареєстровано в реєстрі за № 2367; - скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28 грудня 2011 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 35263290, винесене приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Ізотовою В.А., щодо реєстрації права власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] ; - витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS] , загальною площею 33,0 кв.м; - визнати право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 33,0 кв.м, за [PERSON] . На обґрунтування позову зазначено, що у 2016 році позивач одружився та змінив прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». [PERSON] є сином [PERSON] , померлого [INFO] . За життя [PERSON] був власником квартири [ADDRESS] . На підставі рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 31 жовтня 2011 року право власності на вказану квартиру було визнано за [PERSON] . На підставі договору купівлі-продажу від 08 грудня 2011 року власником спірної квартири став відповідач [PERSON] . Позивач дізнався про порушення своїх прав лише у 2016 році, після чого звернувся до Дніпровського відділу поліції з відповідною заявою. Постановою від 03 березня 2016 року його було визнано потерпілим і в рамках вказаного кримінального провадження на спірну квартиру було накладено арешт. Позивач також оскаржив рішення суду першої інстанції, на підставі якого було визнано за відповідачем [PERSON] право власності на спірну квартиру. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції було скасовано, а у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі. Таким чином, було скасовано рішення, на підставі якого відповідач [PERSON] набула право власності на спірну квартиру. В подальшому позивач звернувся до Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська з позовною заявою про визнання договору недійсним, скасування державної реєстрації, визнання права власності, усунення перешкод в користуванні. Під час розгляду справи було встановлено, що відповідач [PERSON] померла. Рішенням суду від 22 листопада 2022 року позовні вимоги були задоволені частково, а саме: встановлено факт прийняття позивачем спадщини після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , шляхом фактичного вступу в володіння та управління спадковим майном; визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , загальною площею 33,0 кв.м, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 08 грудня 2011 року приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Ізотовою В.А, зареєстровано в реєстрі за № 2367; скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 33,0 кв.м, за [PERSON] , проведену на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 08 грудня 2011 року приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Ізотовою В.А., реєстровано в реєстрі за № 2367; витребувано з чужого незаконного володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS] , загальною площею 33,0 кв.м, на користь [PERSON] та визнано право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 33,0 кв.м, за позивачем. Не погодившись з вказаним рішенням відповідач подав апеляційну скаргу. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 серпня 2023 року рішення суду першої інстанції було скасовано, провадження у справі в частині позову про встановлення факту прийняття спадщини, визнання договору недійсним, скасування державної реєстрації, визнання права власності - закрито. В іншій частині позову відмовлено. Суд апеляційної інстанції зазначив, шо по справі не було залучено територіальну громаду, а також правонаступників [PERSON] , у зв`язку з чим закрив провадження по частині позовних вимог. В іншій часині позовних вимог було відмовлено, оскільки ці вимоги є похідними від вимог, провадження по яким було закрито. З 1989 року по 1997 рік позивач проживав разом з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . В 1997 році позивача було засуджено і він почав відбувати покарання у Криворізькій виправній колонії. Після звільнення у 2003 році, позивач фактично вступив в володіння спадковим майном, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, позивач фактично прийняв спадщину, але враховуючи, що на момент звернення до нотаріальної контори з заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину, майно було зареєстровано за відповідачем [PERSON] , нотаріус відмовила у видачі свідоцтва, У зв`язку з цим, вважає за необхідне просити суд встановити факт прийняття спадщини позивачем після смерті батька позивача - [PERSON] . Оскільки [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу відчужила майно, яке їй не належало, тому на сьогоднішній день є всі підстави для визнання договору купівлі-продажу від 08 грудня 2011 року недійсним. Тому підлягають задоволенню вимоги щодо скасування державної реєстрації, як похідної від вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу, а також вимога про визнання права власності, оскільки позивач фактично прийняв спадщину (спірну квартиру) після смерті батька. 26 січня 2024 року було відкрито провадження у вказаній цивільній справі і призначено її до судового розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою від 27 березня 2024 року з Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області та Першої кам`янської державної нотаріальної контори було витребувано докази. 25 квітня 2024 року до суду з Першої кам`янської державної нотаріальної контори надійшли витребувані докази. 29 квітня 2024 року до суду з Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області надійшли витребувані докази. 10 червня 2024 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити позов та пояснив, що він разом зі своїм батьком постійно проживав за адресою: [ADDRESS] , десь з 1981 року по 1997 рік. Батько був психічно хворим та був інвалідом ІІ групи. День він жив разом з батьком, день сестра, день брат, вони мінялися. У 1989 році їх родина переїхала за адресою: [ADDRESS] , де він постійно проживав до 1997 року. Після його арешту, мати виписала його через півроку. Він там був зареєстрований з 2005 року і до теперішнього часу. До батька вони ходили по черзі, іноді батько жив разом з ними. Він звільнився 10 грудня 2003 року і пішов жити на квартиру до батька за адресою: [ADDRESS] , мати дала йому ключі, там він проживав до 2010 року разом з дружиною [PERSON] . Вони перебували у шлюбі приблизно з 2008 року по 2011 рік. Після того, як у 2010 році його побила дружина, поліція відвезла його на адресу: [ADDRESS] , і далі він мешкав там. Після смерті батька ніхто з родини не прийняв спадщину. Спірна квартира була на батькові. Коли він вийшов з в`язниці, то з заявою про прийняття спадщини не звертався, бо на той момент не було встановлене споріднення між ним і батьком. Споріднення між ними було встановлене рішенням суду у 2017 році. Після цього він звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, а також звернувся до апеляційного суду зі скаргою на рішення суду, на підставі якого [PERSON] набула право власності на спірну квартиру. Суд скасував рішення. Нотаріус відмовив йому, оскільки у квартири був вже інший власник. [PERSON] була дочкою [PERSON] . Коли він вийшов з в`язниці, то відключав світло, газ у спірній квартирі. Коли дружина його побила, то він залишив у спірній квартирі все і документи на квартиру також. Він з 2003 року ходив по нотаріусам, збирав документи. До поліції із заявою про заволодіння квартирою він звернувся після встановлення факту родинних відносин. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, вказаних у позові. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі та пояснив, що відсутні підстави для визнання договору недійсним. Позивач з 2003 року нічого не робив для прийняття спадщини, тобто на протязі 14 років. [PERSON] є добросовісним набувачем спірної квартири, тому просив відмовити у задоволення позову. Представниця відповідача Кам`янської міської територіальної громади в особі КМР Богата М.М. подала клопотання про розгляд справи за відсутності представника КМР. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що позивач є її племінником, відповідача вона не знає. [PERSON] це чоловік сестри та матері позивача. На момент смерті [PERSON] , той проживав по пр-ту Перемоги, точної адреси вона не пам`ятає, на протязі 17 років. Ця квартира належала [PERSON] , який помер у 2002 році. [PERSON] у той час сидів у тюрмі, він вийшов у 2003 році. Після звільнення [PERSON] почав жити у батьковій квартирі по пр-ту Перемоги. До тюрми він також жив разом з батьком. Її сестра [PERSON] не була у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , але вони мали трьох спільних дітей. У всіх дітей було прізвище [PERSON] . [PERSON] у 2003 році хотів переоформити спірну квартиру на своє ім`я, але їй не відомо, куди саме він для цього звертався. [PERSON] був прописаний у квартирі матері. [PERSON] жив у квартирі батька разом з дівчиною. [PERSON] - це його теща, тобто матір дівчини, з якою він познайомився після 2003 року та спільно проживав. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що позивач є її сином, а відповідач був її сусідом по старій квартирі. [PERSON] це її колишній чоловік, вони з ним не перебували у зареєстрованому шлюбі, але мали чотирьох спільних дітей. [PERSON] - це батько [PERSON] . [PERSON] не був вказаний, як батько дітей. [PERSON] помер у 2002 році, в той час [PERSON] сидів у в`язниці. [PERSON] вийшов у 2003 році та почав жити у квартирі батька по [ADDRESS] , а був прописаний по [ADDRESS] . Квартира по пр-ту Перемоги належала [PERSON] . [PERSON] - це колишня дружина її сина [PERSON] , а [PERSON] - це її матір. [PERSON] з [PERSON] познайомились та одружились після його звільнення. [PERSON] з [PERSON] не проживала. У них не було часу приймати спадщину після смерті [PERSON] . Вислухавши позивача, представників сторін та свідків, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків: Судом встановлено, що [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] (а.с. 38). Згідно довідки № 162080, виданої Криворізькою виправною колонією 10 грудня 2003 року (а.с. 13-14), [PERSON] 23 лютого 1998 року був засуджений Дніпровським районним судом м. Дніпродзержинська за ч. 3 ст. 142, ч. 3 ст. 193, ст.ст. 42, 43 КК України до 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна, звільнився 10 грудня 2003 року за постановою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 09 грудня 2003 року умовно-достроково з невідбутим строком 11 місяців 18 днів та вибув за адресою: [ADDRESS] . Згідно копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції (а.с. 32), 06 лютого 2016 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 22. Прізвище [PERSON] після державної реєстрації шлюбу - [PERSON] . Відповідно до копії довідки Міжрайонної Дніпровської МСЕК № 2 від 09 серпня 2017 року, [PERSON] , [INFO] , є інвалідом ІІ групи з 01 вересня 2017 року у зв`язку з загальним захворюванням з порушенням функцій опору та пересування, інвалідність встановлена безстроково (а.с. 18). Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 лютого 2017 року у справі № 209/4513/16 задоволено заяву [PERSON] , заінтересована особа Дніпровський районний у м. Дніпродзержинську ВДРАЦС ГТУЮ у Дніпропетровській обл., про встановлення факту родинних відносин та встановлено факт, що [PERSON] , [INFO] , уродженець м. Кам`янського (Дніпродзержинська), Дніпропетровської області, громадянин України, є сином [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , уродженця с. Пільний Олексинець, Городоцького району, Хмельницької області, громадянина України, померлого [INFO] , за час життя був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Внесені зміни до актового запису № 103 від 10.01.1979 року, зробленого Дніпродзержинським Палацем Щастя, про народження [PERSON] , [INFO] , а саме: У графі "відомості про батька" - замість " [PERSON] " вказати - " [PERSON] , [INFO] , уродженець с. Пільний Олексинець, Городоцького району, Хмельницької області, громадянин України. У графі "відомості про матір" - залишити без змін. Рішення набрало законної сили 06 березня 2017 року (а.с. 25-27). Суду надано копію свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно Заводським районним у місті Кам`янське відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 10 березня 2017 року (а.с. 23), у якому батьком позивача [PERSON] вказаний [PERSON] . Квартира [ADDRESS] належала на праві приватної власності [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом обліку та розподілу житлової площі Міськвиконкому 26 липня 1994 року (а.с. 39). Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської обл. від 31 жовтня 2011 року у справі № 2-1940/2011 задоволений позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Обласне комунальне підприємство «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації», про визнання права на спадщину в порядку спадкування за законом і визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на квартиру, загальною площею 33,0 кв.м, житловою площею 16,2 кв.м, розташовану за адресою: [ADDRESS] , після померлого [INFO] [PERSON] , з подальшою реєстрацією на ім`я [PERSON] права власності на вищевказану квартиру в Єдиному державному реєстрі прав (а.с. 19-22). Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2017 року (провадження № 22-ц/774/6590/17) рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської обл. від 31 жовтня 2011 року скасоване, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Обласне комунальне підприємство «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» про визнання права на спадщину в порядку спадкування за законом - відмовлено. Судове рішення апеляційного суду набрало законної сили 14 грудня 2017 року (а.с. 29-31). Постановою слідчого Дніпровського ВП Дніпродзержинського ВП УНП в Дніпропетровській обл. про визнання особи потерпілим від 03 березня 2016 року [PERSON] визнано в якості потерпілого у матеріалах досудового розслідування, внесеного до ЄРДР за №12016040790000497 від 03 березня 2016 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України (а.с. 28). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 356084898 від 28 листопада 2023 року (а.с. 8), право власності на спірну квартиру [ADDRESS] з 28 грудня 2011 року зареєстроване за [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу ВРО № 720876, реєстр № 2367 від 08 грудня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Ізотовою В.А. (а.с. 101). На день смерті [PERSON] , що помер [INFO] , він був зареєстрований за адресою по [ADDRESS] ; ніхто за даною адресою (крім померлого) не був зареєстрований, що підтверджується копією довідки ТОВ "Абонент ХХІ" про кількість зареєстрованих від 21 грудня 2017 року (а.с. 113). Постановою державного нотаріуса Першої кам`янської державної нотаріальної контори Тощій Н.Г. від 22 грудня 2017 року [PERSON] відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після батька - [PERSON] , що помер [INFO] , у зв`язку з тим, що право власності на вказане нерухоме майно зареєстровано на іншу особу (а.с. 24). Згідно повної копії спадкової справи № 883/2017 після [PERSON] , що помер [INFO] , заведеної Першою кам`янською державною нотаріальною конторою 22 грудня 2017 року (а.с. 108-123), із заявами про прийняття спадщини до 22 грудня 2017 року та відмову від прийняття спадщини ніхто не звертався. [INFO] [PERSON] померла, про що 26 січня 2018 року Заводським районним у місті Кам`янське відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Дніпропетровській області зроблено актовий запис про смерть № 111 (а.с. 16-17). Вищезазначені обставини також підтверджуються постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2023 року у справі № 209/427/18, яка набрала законної сили 29 серпня 2023 року (а.с. 61-68). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Позивач у період з 11 грудня 2003 року по 10 червня 2010 року проживав за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується актом про проживання ОСББ «Олімп-Плюс» від 14 лютого 2024 року (а.с. 83) та підтверджено свідками у судовому засіданні. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Вирішуючи питання щодо позовної вимоги про встановлення факту прийняття спадщини, шляхом фактичного вступу в володіння та управління спадковим майном, суд виходить з наступного: Згідно зі статтею 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] , зокрема, указував, що він є рідним сином [PERSON] , тому має право на спадкування спірного майна за законом, оскільки він проживав разом зі спадкодавцем до позбавлення волі, а після звільнення фактично прийняв спадщину, вселившись у спірну квартиру та проживаючи у ній. Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до частини першої статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Згідно ч. 3 ст. 1272 ЦК України, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом норм статей 1268, 1269 ЦК України, факт прийняття спадщини тісно пов`язується з постійним проживанням разом із спадкоємцем на час відкриття спадщини, проте чинне законодавство не передбачає можливості окремо встановити факт прийняття спадщини без встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Вищенаведений висновок викладений у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 554/3192/16-ц. Спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на день відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (частина третя статті 1268 ЦК України). В постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 332/3923/18 викладено висновок про те, що розглядаючи спір про визнання права власності в порядку спадкування за законом, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку можливе у випадку, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, при цьому у разі, якщо спадкоємець не прийняв спадщину, його вимоги про визнання права власності на спадкове майно не підлягають задоволенню судом. Судом встановлено, що на день відкриття спадщини після смерті [PERSON] . [PERSON] знаходився у місцях позбавлення волі, однак позивач не надав до суду доказів будь-яких дій після його звільнення 10 грудня 2003 року з місць позбавлення волі щодо реалізації ним спадкових прав після смерті [PERSON] , зокрема, до 2017 року [PERSON] не звертався із заявою про встановлення родинних відносин з померлим та з заявою про прийняття спадщини. Враховуючи, що позивач постійно не проживав зі спадкодавцем на день відкриття спадщини з незалежних від нього обставин, після звільнення від мав вчинити дії, передбачені ч. 1 ст. 1269 ЦК України, та звернутися до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, однак не скористався своїм правом, тож вважається таким, що не прийняв спадщину, тому вимоги про встановлення факту прийняття спадщини, шляхом фактичного вступу в володіння та управління спадковим майном є недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , та витребування з чужого незаконного володіння квартири, суд виходить з наступного: Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частин 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 396 ЦК України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до ч. 3 ст. 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Правила ч. 1 ст. 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18)). Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18)). У частинах 1, 3 ст. 12, частинах 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено вище, що 08 грудня 2011 року відповідач [PERSON] придбав за договором купівлі-продажу у [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] . Цей договір укладений з дотриманням норм законодавства, посвідчений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Ізотовою В.А., а відомості щодо права власності [PERSON] на спірну квартиру внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. На момент укладення договору купівлі-продажу приватний нотаріус Дніпродзержинського міського нотаріального округу Ізотова В.А. відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України перевірила документи продавця [PERSON] та підстави належності їй спірної квартири, зокрема те, що право власності на квартиру належить продавцю [PERSON] та зареєстровано за нею в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської обл. від 31 жовтня 2011 року у справі № 2-1940/11, яке на момент укладення договору було чинним, в іпотеці квартира не перебувала, будь-яких заборон на відчуження цієї квартири в Єдиному реєстрі заборони відчуження об`єктів нерухомого майна не було. Про факт повного розрахунку за нерухоме майно, який здійснювався в нотаріальній конторі, зазначено у пункті 2.1 договору купівлі-продажу. Таким чином, у відповідача [PERSON] не було жодних сумнівів щодо правомочності продавця [PERSON] на володіння спірною квартирою та на її відчуження. Обставини, які свідчать про неправомірні дії [PERSON] та те, що судове рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської обл. від 31 жовтня 2011 року, на підставі якого [PERSON] набула право власності на спірну квартиру, буде скасоване ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2017 року, на момент укладення договору купівлі-продажу квартири (08 грудня 2011 року) не були і не могли бути відомі [PERSON] . Тож [PERSON] на законних підставах згідно з договором купівлі-продажу від 08 грудня 2011 року, який посвідчено приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Ізотовою В.А., придбав квартиру у [PERSON] . Майно вибуло з власності [PERSON] за її волею за відплатним договором. Таким чином, відповідач [PERSON] не міг і не повинен був передбачати наявність ризику того, що право власності на спірну квартиру може бути припинено у зв`язку з тим, що рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської обл. від 31 жовтня 2011 року, оскільки [PERSON] набув право власності на спірну квартиру за договором купівлі-продажу від 08 грудня 2011 року, укладеним між ним та [PERSON] , до скасування рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської обл. від 31 жовтня 2011 року у справі № 2-1940/11, на підставі якого [PERSON] набула право власності на спірну квартиру в порядку спадкування за законом. Судом не встановлено обставин, які могли б свідчити про недобросовісність відповідача, тож на думку суду [PERSON] є добросовісним набувачем. За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування квартири з чужого незаконного володіння. Враховуючи, що позовні вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28 грудня 2011 року щодо реєстрації права власності на спірну квартиру та визнання права власності на неї за позивачем є похідними від позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування з чужого незаконного володіння квартири, тому також задоволенню не підлягають. На підставі викладеного, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного та

Outcome: dismissed