Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-17 00:00:00

Стислий виклад позиції учасників процесу 24 січня 2025 року представник [PERSON] звернувся до суду з позовом в інтересах позивача [PERSON] до відповідача [PERSON] про встановлення юридичного факту та визнання права власності на спадкове майно. Позовні вимоги представник позивача обґрунтував тим, що [INFO] у с. Оглядів Радехівського району (тепер - Шептицького району) Львівської області померла баба позивача [PERSON] . На момент своєї смерті [PERSON] проживала та була зареєстрована в житловому будинку по [ADDRESS] , разом із померлою були зареєстровані та проживали, зокрема: чоловік [PERSON] , дочка [PERSON] - відповідач у справі, зять [PERSON] , онука [PERSON] - позивач у справі та онук [PERSON] , що підтверджується відомостями викладеними в довідці Радехівської міської ради №198 від 09.03.2021. Відповідно до заповіту посвідченого секретарем Оглядівської сільської ради Радехівського району Львівської області у травні 1999 року та зареєстрованого в реєстрі за №167 спадкоємцем майна померлої [PERSON] є її чоловік [PERSON] . У склад спадкової маси після смерті [PERSON] , окрім іншого, увійшли земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 0,4859 га, що розташовані на території Оглядівської сільської ради. [PERSON] шляхом прийняття на відповідальне зберігання належних померлій [PERSON] оригіналів правовстановлюючих документів, проживання із померлою та здійснення опіки над спадковим майном, фактично прийняв спадкову масу, належну бабі позивача, що кореспондує вимогам ст. 549 ЦК УРСР. Тобто, відповідно, хоч мій дід [PERSON] й вступив в оперативне управління спадковим майном [PERSON] , проте із-за відсутності належних правовстановлюючих документів (Державний акт №089546 виданий після смерті спадкодавця), спадкових прав у встановленому законом порядку не оформив. В подальшому, [INFO] у с. Оглядів Радехівського району (тепер - Шептицького району) Львівської області помер дід позивача [PERSON] . На момент своєї смерті [PERSON] проживав та був зареєстрований в житловому будинку на [ADDRESS] , разом із померлим були зареєстровані та проживали, зокрема: дочка [PERSON] , зять [PERSON] , онука [PERSON] , правнука [PERSON] та онук [PERSON] , що підтверджується відомостями викладеними в довідках Радехівської міської ради № 383 та № 384 від 05.12.2024. Відповідно до заповіту посвідченого старостою Оглядівського старостинського округу Радехівської міської ради Радехівського району Львівської області 11.12.2019 та зареєстрованого в реєстрі за №157 спадкоємцем майна [PERSON] є його онука [PERSON] - позивач у справі. Нещодавно вона звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 0,4859 га, що залишилася після смерті [PERSON] , спадкоємцем котрої був її чоловік [PERSON] , проте позивачу, як спадкоємцю, у письмовій формі було повідомлено, що свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку не може бути видане з підстав відсутності належних правовстановлюючих документів, оскільки Державний акт, серії І-ЛВ № 089546, був виданий після смерті [PERSON] (копія Постанови про відмову у вчиненні нотаріальній дій від 21.01.2025 № 14/02-31). Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] , окрім позивачки, як спадкоємця за заповітом, є його дочка [PERSON] , яка вказана в якості відповідачки. З цих підстав позивач просить суд встановити факт, що [PERSON] шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном прийняв спадщину після смерті дружини [PERSON] , яка померла [INFO] ; встановити факт, що Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, серії І-ЛВ № 089546 виданий 16 березня 2000 року на ім`я [PERSON] належить [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на земельні ділянки загальною площею 0,4859 га, що виділені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташовані на території Оглядівської сільської ради Радехівського району (тепер - Шептицького району) Львівської області, які належали [PERSON] , на праві приватної власності відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю, серії І-ЛВ № 089546, виданого 16 березня 2000 року, в порядку спадкування після смерті [PERSON] , який помер [INFO] (а.с.3-8). Заяви, клопотання учасників процесу та інші процесуальні дії у справі Своєю ухвалою від 27 січня 2025 року суд прийняв до розгляду позовну заяву та відкрив провадження у справі, ухвалив здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначив підготовче судове засідання (а.с.1-2). Позивач [PERSON] надіслала на адресу суду клопотання про розгляд справи без її участі (а.с.67). Представник позивача [PERSON] подав заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, у якій зазначив, що заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити (а.с.139). Відповідач [PERSON] подала через канцелярію суду клопотання про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнає в повній мірі та погоджується на визнанні за [PERSON] земельної ділянки (а.с.138). Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності, чим і скористалися учасники справи. За правилами ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оскільки, визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд на підставі ч. 3 ст. 200 ЦПК України ухвалює рішення у підготовчому засіданні. Установлені судом фактичні обставини справи [INFO] у с. Оглядів Радехівського району (тепер Шептицького району) Львівської області померла баба позивача [PERSON] (копія Свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] від 26 травня 1999 року). На момент своєї смерті [PERSON] проживала та була зареєстрована в житловому будинку на [ADDRESS] , разом із померлою були зареєстровані та проживали, зокрема: чоловік [PERSON] , дочка [PERSON] - відповідач у справі, зять [PERSON] , онука [PERSON] - позивач у справі та онук [PERSON] , що підтверджується відомостями викладеними в довідці Радехівської міської ради №198 від 09.03.2021 року (а.с.24). Відповідно до заповіту посвідченого секретарем Оглядівської сільської ради Радехівського району Львівської області у травні 1999 року та зареєстрованого в реєстрі за №167 (а.с.21) спадкоємцем майна померлої [PERSON] є її чоловік [PERSON] . У склад спадкової маси після смерті [PERSON] , окрім іншого, увійшли земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 0,4859 га, що розташовані на території Оглядівської сільської ради Радехівського району (тепер Шептицького району) та зазначені в Державному акті на право приватної власності на землю, серії І-ЛВ №089546, що виданий 16 березня 2000 року, тобто після смерті [PERSON] (а.с.31, 31 зворот, 46-54). [PERSON] шляхом прийняття на відповідальне зберігання належних померлій [PERSON] оригіналів правовстановлюючих документів, проживання із померлою та здійсненням опіки над спадковим майном, та фактично вступив у володіння та користування спадковим майном, земельними ділянками, будинком, що видно із довідки Радехівської міської ради №403 від 13.12.2024 (а.с.29). Таким чином, дід позивача [PERSON] вступив в оперативне управління спадковим майном [PERSON] , проте із-за відсутності належних правовстановлюючих документів (Державний акт №089546 виданий після смерті спадкодавця), спадкових прав у встановленому законом порядку не оформив. В подальшому, [INFO] у с. Оглядів Радехівського району (тепер Шептицького району) Львівської області помер дід позивача [PERSON] (копія Свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] від 18 травня 2020 року, а.с.26). На момент своєї смерті [PERSON] проживав та був зареєстрований в житловому будинку на [ADDRESS] , разом із померлим були зареєстровані та проживали, зокрема: дочка [PERSON] , зять [PERSON] , онука [PERSON] , правнука [PERSON] та онук [PERSON] , що підтверджується відомостями викладеними в довідках Радехівської міської ради № 383 та № 384 від 05.12.2024 (а.с.28). Відповідно до заповіту посвідченого старостою Оглядівського старостинського округу Радехівської міської ради Радехівського району Львівської області 11.12.2019 та зареєстрованого в реєстоі за №157 (а.с.27) спадкоємцем майна [PERSON] є його онука [PERSON] - позивач у справі. Вона звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, в тому числі на земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 0,4859 га, що залишилася після смерті [PERSON] , спадкоємцем котрої був її чоловік [PERSON] , проте, у письмовій формі їй було повідомлено, що свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку не може бути видане з підстав відсутності належних правовстановлюючих документів, оскільки Державний акт, серії І-ЛВ № 089546, був виданий після смерті [PERSON] (копія Постанови про відмову у вчиненні нотаріальній дій від 21.01.2025 № 14/02-3, а.с.55, 55-зворот). Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] , окрім позивачки, як спадкоємця за заповітом, є його дочка [PERSON] , яка вказана в якості відповідачки. Також, при видачі вищевказаного Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії І-ЛВ № 089546 помилково зазначено [PERSON] , хоча в Свідоцтві про смерть, серії [NUMBER] та у Свідоцтві про одруження, серії [NUMBER] зазначено [PERSON] . Внаслідок такої помилки, на даний час, виникла певна невідповідність між документом, що посвідчує особу та правовстановлюючим документом, який був виданий на ім`я померлої. Крім цього, варто зазначити, що [PERSON] була включена у списки громадян, власників земельних сертифікатів, яким погоджено виготовлення проекту передачі земельних часток (паїв) у приватну власність і виготовлення державних актів (а.с.51-54), що посвідчується відомостями, викладеними в Розпорядженні Радехівської районної державної адміністрації Львівської області №286 та № 287 від 07.06.1999 (а.с.47-50). Із копії матеріалів спадкової справи №139/2020 (а.с.72-137) видно, що 30.09.2020 [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Шептицького районного нотаріального округу Львівської області Юрченко О.В. із заявою про прийняття спадщини за заповітом. Інших спадкоємців, які претендують на спадкове майно судом не встановлено. Вказані вище обставини, учасниками процесу не оспорюються та не заперечуються, а тому відповідно до вимог ст. 12, 229 ЦПК України ці докази визнаються судом належними, допустимими та достовірними. Зміст спірних правовідносин Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з наявністю у позивача права на спадкування і неможливістю реалізації цього права через відмову нотаріуса у видачі відповідного свідоцтва про право на спадщину. Позиція суду Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 13, 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов необхідно задовольнити з таких підстав. Норми права, які застосував суд, мотивована оцінка наведених сторонами аргументів та висновки суду Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона сама визначає зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, сторона, яка звернулася до суду, повинна довести належними та допустимими доказами вимоги, що нею заявлені, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1 та ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України). До правовідносин, які стосуються встановлення фактів, що мають юридичне значення, і які виникли між сторонами, застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України (ЦПК України). За змістом ч. 1-2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти родинних відносин між фізичними особами, належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті, а також і інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно з пунктами 2, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. До спірних правовідносин, які виникли між сторонами щодо спадкування, суд застосовує норми Цивільного кодексу України (ЦК України) та Цивільного кодексу Української РСР (ЦК УРСР). Пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, передбачено, що Цивільний Кодекс застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникало відповідно до норм ст. 529-531 УРСР. Тобто, у разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року (набрання чинності ЦК України), застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом тощо. Таким чином, на спадкові правовідносини після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , поширюються норми ЦК УРСР, оскільки спадщина відкрилася до 1 січня 2004 року. На підставі ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно зі ст. 525 ЦК УРСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Відповідно до ст. 526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. З огляду на ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв і прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно зі статтями 549, 554 ЦК Української РСР спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 та 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 305/235/17. Зважаючи на встановлені обставини у справі [PERSON] прийняв спадщину після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , вступивши у фактичне володіння та управління спадковим майном. На спадкові правовідносини після смерті спадкодавця [PERSON] , який помер [INFO] , поширюються норми ЦК України. Відповідно до ст. 1216 та 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), а спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У розумінні ст. 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Згідно зі ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийнята спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Таким чином, [PERSON] прийняла спадщину після смерті діда на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки звернулася в органи нотаріату із заявою про прийняття спадщини за заповітом в установлений законом строк. Докази про інших спадкоємців за законом, які прийняли спадщину або претендують на неї, в матеріалах справи відсутні. Як зазначив ВС КЦС у постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 227/3750/19, належним способом захисту, якщо вбачаються перешкоди в оформленні спадкових прав в нотаріальному порядку, є звернення сторони до суду із позовом про визнання права власності в порядку спадкування. Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, окрім іншого - визнання права. За правилами статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, а до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Положення ст. 81, 131 Земельного кодексу України визначають, що громадяни України набувають право власності на земельні ділянки, в тому числі на підставі спадкування. З огляду на зазначене вище, враховуючи те, що позивач [PERSON] прийняла спадщину в установленому законом порядку, але отримати свідоцтво про право власності в порядку спадкування за законом на земельні ділянки в нотаріальній конторі не може, а відповідач [PERSON] визнала позов у повному обсязі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги сторони позивача про встановлення юридичного факту та визнання права власності на спадкове майно є законними та обґрунтованими і, відповідно такі потрібно задовольнити.

Outcome: approved