Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-18 00:00:00

[PERSON] у серпні 2024 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за позикою. Позов мотивований тим, що 24.06.2024 року між ним ( [PERSON] ) та [PERSON] був укладений договір позики грошових коштів на суму 170 000 грн. 00 коп., відповідно до умов якого він передав [PERSON] , а [PERSON] отримав від ньогогрошові кошти в сумі 170 000 грн. 00 коп.у якості позики на строк до 01.08.2024 року. Фактична передача та отримання цієї суми підтверджується розпискою, за умовами якої [PERSON] підтвердив отримання та обов"язок повернення йому грошових коштів в сумі 170 000 грн. 00 коп.у строк до 01.08.2024 року. Проте в обумовлений строк позичальник позичені кошти у повному обсязі не повернув, чим взяті на себе зобов"язання не виконав. Вважає, що станом на день звернення до суду із цим позовом борг становить 170 000 грн. 00 коп. В судове засідання позивач повторно не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце його проведення, що підтверджується зворотнім повідомленням рекомендованого листа, його нез`явлення відповідно до п.2 ч.2, ч.5 ст.223 ЦПК України не перешкоджає вирішенню спору. Відповідач [PERSON] та його представник Маяцька С.М. , діюча на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 15.01.2025 року,позовні вимоги не визнали, просили відмовити у їх задоволенні з підстав необґрунтованості та недоведеності позовної вимоги. Так, [PERSON] вказав, що договір позики грошових коштів на суму 170 000 грн. 00 коп. з позивачем не укладав, гроші за вказаним договором (розпискою) не отримував, розписку, про яку вказує позивач, він може припустити, що підписав, коли погоджував Акт огляду транспортного засобу щодо пошкоджень, проте з власної волі та свідомості договір позики з позивачем на суму 170 000 грн. не підписував, зобов`язання щодо повернення коштів не надавав. Повідомив, що з позивачем він знайомий як директором ТОВ «Тех Авто» та власником автомобіля, д.н.з. [NUMBER] , керуючи яким 20.06.2024 року він став учасником ДТП, наразі у Солом`янському районному суді м.Києва знаходиться справа за ст.124 КпАП України, у якій винним себе не визнає. Зі слів власника (довіреної особи) автомобіля д.н.з. [NUMBER] , орієнтовна вартість ремонтих робіт становить 170 000 грн. Вважає, що зміст розписки 24.06.2024 року, яку надав позивач до суду, не містить відомостей про передачу позивачем йому грошових коштів та отримання ним цих коштів. Позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі коштів йому. Наявність у наданій розписці зобов`язань повернути борг у грошовій сумі, не може свідчити про те, що між сторонами було укладено договір позики й те, що позивачем було передано йому грошові кошти, оскільки даний борг міг виникнути на підставі інших правовідносин. Позивач не надав суду переконливих доказів на підтвердження факту передачі йому грошових коштів, які він вимагає повернути, за таких обставин позивач не довів факт укладення між сторонами договору позики, що є наслідком для відмови у позові. Відповідачем відзив на позов у відповідності до положень ст.191 ЦПК України до суду не подано, проте, як вбачається із матеріалів справи 13.12.2024 року відповідач ознайомлений із матеріалами справи особисто, отримав їх копії (а.с.23). На адресу суду 16.12.2024 року надійшли заперечення [PERSON] на позовну заяву (а.с.24-26, 27-27), проте такі заперечення не є відзивом на позов відповідно до вимог щодо подачі відповідачем відзиву на позов згідно положень ст.191 ЦПК України, а тому суд застосовує положення ч.2 ст.191 ЦПК України, й вирішує спір за наявними матеріалами справи. Так, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи(ч.2 ст.191 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). Поряд з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). Наведені обставини свідчать, що сторони завчасно повідомлені про розгляд справи судом. Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у тому числі, правом визначити свою участь в судовому засіданні. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - спрощеного провадження, вжиті судом заходи щодо направлення сторонам повідомлення про час та місце розгляду справи, копії позовної заяви з додатками до відповідача, із роз`ясненим правом надання відзиву на позов, відповіді на відзив, заперечення тощо, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення за відсутності позивача та за погодженням відповідача. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Розгляд справи відбувся у порядку спрощеного позовного провадження. Так, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі (ч.1 ст. 279 ЦПК України) Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (ч.5 ст. 279 ЦПК України). Вислухавши відповідача [PERSON] , представника відповідача Маяцьку С.В., їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що 24.06.2024 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики грошових коштів на суму 170 000 грн. 00 коп., відповідно до умов якого [PERSON] передав [PERSON] , а [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 170 000 грн. 00 коп.у якості позики на строк до 01.08.2024 року (а.с.15). Фактична передача та отримання цієї суми підтверджується розпискою від 24.06.2024 року, за якою [PERSON] підтвердив отримання та обов"язок повернення [PERSON] грошових коштів в сумі 170 000 грн. 00 коп.у строк до 01.08.2024 року. У розписці зазначено, що складена вона [PERSON] при ясному розумі та здоровій пам`яті, без морального і фізичного тиску, про що особисто підписано ним. Вказана розписка погоджена свідками [PERSON] , [PERSON] (а.с.15). Проте в обумовлений строк позичальник позичені кошти у повному обсязі не повернув, чим взяті на себе зобов"язання не виконав. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, така позиція висвітлена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (6-63цс13). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином між сторонами був укладений договір позики грошей на визначений термін. За умовами якого позивач передав відповідачу зазначену грошову суму у позику, а відповідач зобов`язався повернути отримані кошти готівкою у строк, визначений умовами договору, й у визначений спосіб, що підтверджується умовами вказаного договору, засвідченого розпискою (а.с.15). Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, відповідно до ст. 638 ЦК України, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. На підтвердження чого посвідчують своїми підписами, що відповідає даним правовідносинам. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За договором позики, відповідно до статті 1046 ЦК України одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Так, ст. 1046 ЦК України чітко передбачені істотні умови договору позики: він є публічним, іменним, двостороннім, реальним, платним. Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менша як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, у випадку, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми, що не суперечить даним правовідносинам. Згідно даних зобов`язальних правовідносин відповідач зобов`язання не виконав уцілому, у визначений термін борг не повернув. З урахуванням вказаних фактів як кожен окремо, так і в сукупності, суд вважає доведеним факт отримання відповідачем в борг від позивача коштів у сумі 170 000 грн. 00 коп.у якості позики та зобов`язання відповідача повернути грошові кошти в строк та на умовах, визначених його умовами (а.с.15). На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст. 1046 ЦК України). Відповідно до частини 2 статті 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Позивач просить стягнути з відповідача на його користь суму грошових коштів за договором позики - 170 000 грн. 00 коп., й такі вимоги є обгрутнованими та доведеними. Так, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України). Закінчення строку договору, відповідно до ч.4 ст. 631 ЦК України, не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За таких підстав, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 170 000 грн. 00 коп.- боргу за позикою. Частино 1 статті 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Доводи відповідача на спростування позовних вимог, які не підтверджені жодним належним та допустимим доказом, не заслуговують на увагу з огляду на таке. Відзив на позов у відповідності до положень ст.191 ЦПК України відповідачем не подано, як і докази на спростування вимог позову відповідно до правил ст.83 ЦПК України. З-поміж цього, суд також враховує, що відповідачем договір позики не визнаний у судовому порядку недійсним, із такою вимогою він до суду не звертався, що ним визнається. Окрім того, наявність у позивача копій документів про відповідача [PERSON] , його персоніфікованих даних, окрім розписки від 24.06.2024 року (а.с.15), копії всього паспорта громадянина України [PERSON] (а.с.8-9), довідки про реєстрацію місця проживання [PERSON] (а.с.12), підтверджує факт перебування у боргових/зобов`язальних відносинах щодо наданого позивачем у борг відповідачу грошових коштів у сумі 170 000 грн.00 коп., оскільки вказані персоніфіковані дані зазначені й у розписці від 24.06.2024 року (а.с.15), зміст розписки, у якій зазначене про те, що складена вона [PERSON] при ясному розумі та здоровій пам`яті, без морального і фізичного тиску, про що особисто підписана ним, й погоджена свідками [PERSON] , [PERSON] (а.с.15), вцілому спростовують доводи відповідача про те, що він не отримував у борг від позивача грошовий коштів в сумі 170 000 грн. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи позивача, які наведені у позові, усних поясненнях відповідача, його представника, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір в сумі 1 360 грн. 00 коп. за правилом пониження розміру ставки судового збору із застосуванням коефіцієнту 0,8 (1 700 грн. 00 коп. х 0,8 = 1 360 грн. 00 коп.), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Витрати на правову допомогу в сумі 20 000 грн. 00 коп. згідно прохальної частини позову відшкодуванню не піддлягають з підстав непідтвердження позивачем відповідно до п.2 ч.2 ст.137 ЦПК України понесених витрат. За результатами розгляду справи, відповідно до п.2 ч.2 ст.137 ЦПК України, витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат, серед іншого - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст. 137 ЦПК України). На підставі вищевикладеного, ст.ст. 610, 625, 626, 1046, 1049, 1050 ЦК України,

Outcome: approved