Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-24 00:00:00

01.05.2024 року представник позивача ТОВ «ГЛОБАЛ СПЛІТ» звернувся до суду з позовною заявою до відповідачки [PERSON] , про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 244 515,02 грн., що складається з строкової заборгованості - 128835,56 грн., простроченої заборгованості - 19 483,01 грн., нарахованих відсотків - 823,43 грн., прострочених відсотків - 15\~573,02 грн., комісії - 4200 грн., прострочена комісія: 75 600 грн. В обґрунтування позову зазначив, що 26.11.2021 року між Акціонерним товариством «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» та [PERSON] укладений Кредитний договір, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит в сумі 168000,00 грн. строком на 72 місяці, тобто з 26.11.2021 року до 25.11.2027 року (включно). Позичальник був зобов`язаний щомісячно погашати заборгованість , згідно графіку платежів. Позичальник зобов`язаний сплачувати Банку: процентну винагороду щомісячно, в розмірі 10.00% річних, комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості (комісія) щомісячно, в розмірі 2.50% від виданої суми кредиту. [PERSON] свої обов`язки виконувала не належним чином, внаслідок чого утворилася вищевказана заборгованість. 29.08.2023 року між АТ «Креді Агріколь Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ГЛОБАЛ СПЛІТ», укладено договір про відступлення прав вимог до боржника [PERSON] за кредитним договором, внаслідок чого позивач набув статус кредитора та, як наслідок, право вимоги до [PERSON] . Ухвалою суду від 07.05.2024 року відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. 21.06.2024 до суду надійшов відзив, в якому представник відповідача не оспорює факт отримання грошових коштів, проте зазначає, що кредитний договір, викладений у формі анкети-заявки та паспорта споживчого кредиту, містить вимоги, що суперечать Закону України «Про споживче кредитування» та Закону України «Про захист прав споживачів», внаслідок чого вони є нікчемними. Зазначені вимоги стосуються встановлення щомісячної комісії в розмірі 2,5% від початкової суми кредиту, оскільки зазначений пункт є несправедливим в розумінні Закону України "Про захист прав споживачів", оскільки комісія "прив`язана" до початкової суми кредиту, а обслуговувати необхідно залишок, окрім того обслуговування кредиту це обов`язок банка, за що установа і отримує винагороду у вигляді відсотків, які сплачує позичальник. 26.07.2024 до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначає, що на момент підписання кредитного договору [PERSON] особисто отримала свій примірник, умови їй були зрозумілі, вона була ознайомлена правилами і тарифами банку, які є чинними на дату укладання і розміщені на офіційному сайті банку. 12.08.2024 року представник відповідача звернувся до суду з зустрічним позовом до ТОВ «Глобал спліт» про визнання недійсним пунктів договору та застосування наслідків недійсності правочину, в якому просив визнати недійсним пункт 1.4.2 Кредитного Договору від 26.11.2021р. №4/3893465, укладеним між [PERSON] та АТ «Креді Агріколь Банк», правонаступником якого є ТОВ «Глобал спліт», яким встановлено щомісячну комісію в розмірі 2,5% від початкової суми кредиту та застосувати наслідки недійсності правочину у вигляді відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення комісії в сумі 79800грн. та перерахунку суми боргу зі зарахуванням грошових коштів, які були сплачені [PERSON] на погашення комісії - в рахунок оплати боргу за тілом кредиту та відсотками. Обґрунтовуючи позов, зазначив про несправедливість умов договору в частині встановлення щомісячної комісії, оскільки видача кредиту та, відповідно, його обслуговування є обов`язком банківської установи. 12.08.2024 ухвалою суду відкрито провадження за зустрічним позовом представника відповідача [PERSON] , що діє в інтересах [PERSON] до ТОВ «Глобал спліт» про визнання недійсним пунктів договору та застосування наслідків недійсності правочину, об`єднавши його з позовом ТОВ» Глобал спліт» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в одне провадження. 21.10.2024 ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі. Судові засідання неодноразово відкладалися за клопотаннями сторін, в тому числі з ініціативи позивача за первісним позовом, представник якого наполягав на участі в судовому засіданні, проте не мав можливості взяти участь відеоконференції, а також у зв`язку із тим, що в судове засідання підключався представник, який не мав повноважень на представництво інтересів позивача. У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав, вважає їх законними та обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову просить відмовити, посилаючись на те, що сплату комісії передбачено умовами договору, крім того сплачену за кредитним договору комісію позивач не отримував, а тому стягнення сплаченої комісії з позивача є явно не справедливим. Представник відповідача заявлені позовні вимоги підтримав, просить їх задовольнити, посилаючись на безпідставність нарахування комісії та порушення прав відповідачки як споживача, а тому зазначені умови укладеного договору є недійсними через їх нікчемність, у зв`язку чим слід застосувати наслідки такого договору, зустрічний позов просить задовольнити частково, з урахуванням суми сплаченої комісії та відмовити у стягненні комісії. [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про час та місце судового засідання була повідомлена належним чином, з заявами про відкладення не зверталася. У відповідності до вимог ст.223 ЦПК України, з урахуванням думки учасників провадження, суд розглянув справу за відсутності [PERSON] . Вислухавши у судовому засіданні пояснення учасників провадження, допитаних свідків, розглянувши матеріали справи, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Судом встановлено, що 26.11.2021 року між Акціонерним товариством «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» та [PERSON] укладений Кредитний договір № 4/3893465. Відповідно до п. 1.1. Кредитного договору, Кредитор надає Позичальнику кредит в сумі 168000,00 грн. строком на 72 місяці - з 26.11.2021 року до 25.11.2027 року (включно). Позичальник сплачує платежі для погашення заборгованості за Договором щомісячно в число місяця, визначене Графіком платежів по кредиту, як День повернення кредиту. Відповідно до п.1.2 Кредитного договору, Кредит надається позичальнику на споживчі потреби. Відповідно до підпунктів 1.4.1-1.4.2 пункту 1.4. статті 1 Кредитного договору, позичальник зобов`язаний сплачувати Банку: процентну винагороду щомісячно, в розмірі 10.00% річних (фіксована процентна ставка), починаючи з дня надання кредиту (дня списання кредитних коштів з позичкового рахунку Позичальника) до моменту повного погашення заборгованості за Договором; комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості (комісія) щомісячно, в розмірі 2.50% від суми кредиту, зазначеної в п. 1.1. Договору. 29.08.2023 року між АТ «Креді Агріколь Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ГЛОБАЛ СПЛІТ», укладено договір №4-2023 про відступлення (купівлю продаж) прав вимог до боржника [PERSON] за кредитним договором № 4/3893465 від 26.11.2021р. 15.09.2023 р. відбулася передача права вимоги за кредитним договором № 4/3893465 від 26.11.2021 року від АТ «Креді Агріколь Банк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ГЛОБАЛ СПЛІТ», шо підтверджується Додатком №1 до Договору про відступлення права вимоги. 15.09.2023 року до [PERSON] АТ «Креді Агріколь Банк» було направлено повідомлення про те, що відбулось відступлення прав вимоги за договором №4-2023 від 29.08.2023р. до ТОВ «ГЛОБАЛ СПЛІТ». Факт отримання грошових коштів в сумі 168000,00 грн. строком на 72 місяці, тобто до 25.11.2027 року та факт передачі права вимоги визнається [PERSON] , тому суд вважає доведеним перехід права вимоги від АТ «Креді Агріколь Банк» до ТОВ «ГЛОБАЛ СПЛІТ». В матеріалах справи міститься документ, який має назву розрахунок заборгованості станом на 15.09.2023 року, який складено АТ «Креді Агріколь банк», відповідно до якого: - рахунок строкової заборгованості: 128 835 (сто двадцять вісім тисяч вісімсот тридцять п`ять) грн. 56 коп. - рахунок простроченої заборгованості: 19 483 (дев`ятнадцять тисяч чотириста вісімдесят три) грн. 01 коп.; - рахунок нарахованих відсотків: 823 (вісімсот двадцять три) грн. 43 коп. - рахунок прострочених відсотків: 15 573 (п`ятнадцять тисяч п`ятсот сімдесят три) грн. 02 коп.; - рахунок комісії: 4200 (чотири тисячі двісті) грн. 00 коп.; - рахунок простроченої комісії: 75 600 (сімдесят п`ять тисяч шістсот) грн. 00 коп. Всього: 244 515 (двісті сорок чотири тисячі п`ятсот п`ятнадцять) грн. 02 коп. \~ \~ \~ \~Разом з цим, зазначений документ не є розрахунком, оскільки в ньому не зазначена математична складова виникнення заборгованості. \~ \~ \~ \~З виписок по рахунку, які складені АТ «Креді Агріколь Банк» вбачається, що 26.11.2021 року [PERSON] отримала грошові кошти в сумі 168000грн., після чого з грудня 2021 року по лютий 2022 року своєчасно здійснювала оплати відповідно графіку. Потім платежі не вносилися до вересня 2022 року. 13.09.2023 року [PERSON] сплатила 17000грн., які були зараховані на погашення прострочених відсотків 6188,73грн. та на погашення простроченої заборгованості за тілом кредиту, у грудні тіла кредиту 21.11.2022 року [PERSON] сплатила 5000грн., були спрямовані на погашення простроченої заборгованості відсотків та простроченої заборгованості за тілом кредиту. Виписки по рахунку сформовані АТ «Креді Агріколь Банк» станом на 15.09.2023 року тобто на момент передачі права вимоги. \~ \~ \~ \~Позивач ТОВ «Глобал спліт» заявляє позовні вимоги про стягнення суми, яка є аналогічною тій сумі, яка зазначена в реєстрі прав вимоги, де [PERSON] зазначена під номером 1540. \~ \~ \~ \~Матеріали справи містять повідомлення АТ «Креді Агріколь Банк» від 15.09.2023 року [PERSON] про відступлення права вимоги. В цьому ж повідомленні висунута вимога про сплату повної заборгованості за кредитним договором в сумі 244\~515,02 грн. Зазначене повідомлення суд розцінює як вимогу дострокового повернення кредиту, передбачену ч.2 ст.1050 ЦК України. Таким чином остаточний розмір заборгованості сформовано станом на 15.09.2023року. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України зобов`язання підлягає виконанню у вказаний в договорі строк. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, певних змістом зобов`язання (неналежне виконання). При цьому, за вимогами статті 611 цього Кодексу, при порушенні зобов`язання наступають правові наслідки, установлені договором або законом. Дослідивши вищевказані матеріали справи, суд приходить до висновку, що [PERSON] допустила порушення виконання умов кредитного договору, внаслідок чого кредитодавець, в тому числі його правонаступник, має законні підстави вимагати дострокового повернення за кредитом. Визначити суму, яку має сплатити [PERSON] на користь ТОВ «Глобал Спліт» можливо лише після аналізу всіх обставин справи, в тому числі доводів зустрічного позову, який прийнятий до спільного розгляду із первісним позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Доводи зустрічного позову зводяться до того, що пункт кредитного договору, яким банком встановлено щомісячну комісію за обслуговування кредиту, є недійсними. Таким чином твердження зустрічного позову про недійсність пункту договору фактично суперечить позиції [PERSON] , яка викладена у відзиві, в якому зазначено про нікчемність цього ж пункту кредитного договору. Надаючи правову оцінку пункту договору, яким банком встановлено щомісячну комісію за обслуговування кредиту, суд приходить до наступних висновків: Із фактичних обставин цієї справи, вбачається, що анкета-заявка №0101111-25112021-007 від 25.11.2021 року (додаток 6 до позову) передбачає комісійну винагороду в розмірі 2,5%. Вищевказана анкета-заявка не містить вказівки, за що саме встановлюється комісійна винагорода. В матеріалах справи наявна копія кредитного договору від 26.11.2021р. №4/3893465 (Додаток 3 до позову), пункт 1.4.2 якого встановлює комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно, в розмірі 2,5% від виданої суми кредиту. У абзаці другому п.1.4.2 Кредитного договору зазначено, що підписанням цього договору Позичальник замовляє у Банку супровідні послуги з розрахунку суми чергового та наступних платежів, списання та зарахування коштів з метою погашення заборгованості, розрахунково-касове обслуговування заборгованості за Договором та надання інформаційно-консультаційних послуг, під якими розуміється електронне інформування (нагадування) про здійснення щомісячних платежів по кредиту та процентах, надання інформації щодо стану заборгованості через системи дистанційного обслуговування в режимі 24/7 та через довідковий центр Банку, інформування Позичальника про виникнення простроченої заборгованості, своєчасної сплати платежів тощо. Судом встановлено, що кредитний договір не містить прямої вказівки на те, що комісія , визначена в абзаці першому п.1.4.2. Договору встановлюється саме за послуги, які зазначені в абзаці другому Кредитному договору. Абзац другий лише констатує факт замовлення перелічених в ньому послуг. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) зробив висновок, що: "надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконання прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак, якщо: умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України, "Про споживче кредитування" умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Згідно з ч. 2 ст. 215ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Велика Палата Верховного Суду у пункті 25 постанови по справі №363/1834/17 зауважила, що сторони не можуть у договорі визначати взаємні права й обов`язки у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає передбаченим статтею 3 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, що обмежують свободу договору, зокрема справедливості, добросовісності, розумності (пункт 6 частини першої вказаної статті). Домовленість сторін договору про врегулювання відносин усупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення. Тому підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням, (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 1 червня 2021 року у справі № 910/12876/19 (пункти 7.6-7.10)); Банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку (п. 29 постанови у справі №363/1834/17). Враховуючи те, що позичальнику встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що положення пунктів кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними (пункт 32.8 постанови ВП ВС у справі №496/3134/19). Враховуючи те, що всі послуги, які зазначені в абзаці другому пункту 1.4.2 Кредитного договору є звичайними послугами з адміністрування кредиту, встановлення плати за них є незаконним. Разом з тим, враховуючи те, що встановлення плати за адміністрування кредиту підпадає під випадки, передбачені ч. 5 ст. 12 Закону України, "Про споживче кредитування", відповідно до яких умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Згідно з ч. 2 ст. 215ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так i від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19). Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (пункт 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19)). Велика Палата Верховного Суду у пунктах 71-73 постанови від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90 цс19) дійшла таких висновків: недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України); якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтepecy позивача; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальний частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. У пунктах 74, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) сформульовано висновки про те, що такий cпociб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Отже, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Taкi висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), пункт 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20). Судове рішення щодо правових наслідків недійсного правочину, в якому суд у мотивувальній частині робить висновки щодо дійсності чи нікчемності правочину, відповідає зазначеному принципу. Таким чином позовні вимоги про визнання недійсними положень пунктів 1.4.2 кредитного договору не підлягають задоволенню саме у зв`язку із обранням неналежного способу захисту порушеного права. З урахуванням зазначених вище обставин, суд приходить до висновку, що первісний позов про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічний позов про визнання недійсним окремого пункту договору та застосування наслідків недійсного правочину підлягають частковому задоволенню. Таким чином пункт 1.4.2 Кредитного договору від 26.11.2021р. №4/3893465 є нікчемним, внаслідок чого зустрічний позов в частині визнання недійсним зазначеного пункту кредитного договору задоволенню не підлягає, через його нікчемність . Разом з тим, позивачем за зустрічним позовом заявлено вимогу про застосування наслідків недійсного правочину у вигляді перерахунку суми боргу із зарахуванням грошових коштів, які були сплачені [PERSON] на погашення комісії - в рахунок оплати боргу за тілом кредиту та відсотками. Оскільки недійсність нікчемного правочину встановлена судом, то зазначена позовна вимога підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Враховуючи те, що позивач за зустрічним позовом просить зарахувати сплачену комісію в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту та відсотками, а зустрічний позов розглядається одночасно з позовними вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд самостійно проводить визначає розмір заборгованості. Із виписки по рахунку, яка додана позивачем за первісним позовом, вбачається що АТ «Креді агріколь банк», зі сплачених [PERSON] грошових коштів, на оплату щомісячної комісії спрямував три платежі: 24.12.2021р. 4200грн., 26.01.2022р. 4200грн. та 25.02.2022р. 4200грн. Отже загальна сума сплаченої [PERSON] комісії становить 12600грн. Оскільки кредит видавався на умовах ануїтету, відсоткова ставка та сума по кожному платежу була визначена на момент підписанні договору, розмір нарахованих відсотків не залежить від розміру комісії, яка обчислюється від суми виданого кредиту. Враховуючи те, що сума боргу зафіксована станом на 15.09.2023 року (момент відступлення права вимоги), суд вважає правильним зарахувати 12600грн. сплаченої комісії в рахунок погашення основного боргу за кредитом, а саме простроченої заборгованості. За таких обставин первісний позов ТОВ «Глобал спліт» підлягає частковому задоволенню, а саме з [PERSON] на користь ТОВ «Глобал спліт» підлягає стягненню заборгованість за залишком тіла кредиту: 128835,56 грн., прострочена заборгованість: 6883,01 грн. (19483,01 - 12600), нараховані відсотки - 823,43 грн., прострочені відсотки: 15 573,02 грн., а всього 152115,02 грн. (сто п`ятдесят дві тисячі сто п`ятнадцять 02 коп.). Позовні вимоги в частині стягнення комісії: 4200 грн. та простроченої комісії: 75600 грн. задоволенню не підлягають. Доводи представника позивача щодо необхідності відмови у задоволенні зустрічних вимог з підстав неотримання ТОВ «Глобал спліт» сум сплачених [PERSON] не є слушними з огляду на таке. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 березня 2023 року у справі № 759/20374/20 (провадження № 61-4425св22) вказано, що тлумачення пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України дозволяє стверджувати, що відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (стаття 519 ЦК України). Дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення. У разі, зокрема, коли право вимоги не виникло (наприклад у разі нікчемності чи недійсності договору), то така вимога не переходить від первісного до нового кредитора. Тобто, відступлення права вимоги (цесія) в такому випадку не має розпорядчого ефекту. Проте це не зумовлює недійсність договору між первісним кредитором та новим кредитором, тому що правовим наслідком відсутності критеріїв дійсності права вимоги є цивільно-правова відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04 червня 2020 року у справі № 910/1755/19 зазначено, що «у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора». Як зазначено в постанові Верховного суду від 30 листопада 2023 року ( справа № 382/1621/21, провадження № 61-13123св23) належним відповідачем за позовом боржника про застосування наслідків нікчемності правочину в частині комісії (зокрема, проведення перерахунку заборгованості по договору, чи стягнення коштів сплаченої комісії), є особа, якій належить право вимоги за цим договором - кредитор, а у випадку заміни кредитора - новий кредитор. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд приходить до наступних висновків: Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду, ТОВ «Глобал спліт» сплатило судовий збір в розмірі 2934,18 грн. Позивачем заявлено вимоги про стягнення 244515.02грн., судом задоволено вимоги про стягнення 152115,02 грн., що становить 62%. Таким чином із [PERSON] на користь ТОВ «Глобал спліт» підлягає стягненню судовий збір в сумі: 2934,18:100х62=1819,19грн. При зверненні із зустрічним позовом [PERSON] була звільнена від сплати судового збору на підставі Закону України «Про захист прав споживачів». [PERSON] заявила вимогу про визнання недійсним пункту кредитного договору та застосування наслідків недійсного правочину, що є однією позовною вимогою немайнового характеру, ставка судового збору за яку становить 0,4 від прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 01 січня 2024 року, тобто 1211,20 грн. Судом задоволено лише вимогу про застосування наслідків недійсного правочину, тому з ТОВ «Глобал спліт» на користь держави підлягає стягненню 50% від ставки судового збору за позовну вимогу немайнового характеру, а саме 605,60 грн. На підставі викладеного, та

Outcome: partial