Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з даною заявою, заінтересована особа Перша миколаївська державна нотаріальна контора Миколаївської області, в якій просить встановити факт її спільного проживання разом із спадкодавцем [PERSON] , який помер [INFO] . Свої вимоги заявниця обґрунтовує наступним. [INFO] помер її син [PERSON] , який на час смерті постійно проживав разом з нею за адресою: [ADDRESS] , яка є їх спільною сумісною власністю. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді частки вищезазначеної квартири. Заявниця вказує, що як мати спадкодавця вона є спадкоємцем першої черги. Так як вони з сином постійно проживали разом, вона була впевнена, що на підставі ч.3 ст.1268 ЦК України прийняла спадщину, яка відкрилася після смерті сина. Проте, коли заявниця звернулася до Першої Миколаївської державної нотаріальної контори з заявою для оформлення свої спадкових прав та отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на все майно, яке залишилося після смерті [PERSON] , державним нотаріусом [PERSON] їй було відмовлено у документальному оформленні спадкових прав та видачі свідоцтва про право на спадщину, в зв`язку з тим, що нею не було надано документів, які б підтверджували факт прийняття спадщини, тобто факт спільного проживання спадкоємця зі спадкодавцем на момент смерті останнього. [PERSON] зазначає, що була впевнена в тому, що прийняла спадщину в силу ч.3 ст. 1268 ЦК України, як спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, так як від народження сина і до дня його смерті вони проживали разом однією сім`єю. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.09.2024 року дану справу передано на розгляд судді Черенковій Н.П. Ухвалою судді від 05.09.2024 року дану позовну заяву залишено без руху, надано заявнику строк на усунення недоліків, вказаних в мотивувальній частині ухвали суду, шляхом подання заяви у новій редакції з наданням відповідних документів. 12.09.2024 року на адресу суду від [PERSON] надійшла заява про встановлення факту спільного проживання разом із спадкодавцем в новій редакції, заінтересована особа [PERSON] . Ухвалою судді від 16.09.2024 року відкрито провадження у справі, яке ухвалено проводити в порядку окремого провадження, призначено судове засідання на 02.12.2024 року, витребувано у Першої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області копію спадкової справи, заведеної до майна [PERSON] , який помер [INFO] . 11.11.2024 року від Першої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області, на виконання вимог ухвали суду від 16.09.2024 року, надано витребувана копія спадкової справи №134/2024. Ухвалою суду від 02.12.2024 року відкладено судовий розгляд справи, клопотання представника заявника [PERSON] - адвоката Лисенко В.С., про залучення заінтересованої особи та виклик свідків задоволено. Постановлено залучити до участі у справі в якості заінтересованої особи - [PERSON] та викликати та допитати у якості свідків: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . 17.02.2025 року від зацікавленої особи [PERSON] надійшли пояснення, в яких вказав наступне. Померлий [INFO] [PERSON] це його рідний брат, тому всі обставини, викладені в заяві, йому відомі і він їх підтверджує. Їхні батьки [PERSON] та [PERSON] та він з братом [PERSON] проживали разом в квартирі [ADDRESS] , яка була ними приватизована в спільну часткову власність. [PERSON] проживав разом з батьками постійно до дня своєї смерті, тому вони всі вважали та були впевнені в тому, що спадщину у вигляді частки квартири, яка на праві власності належала його брату [PERSON] , їх мати [PERSON] прийняла. Проте, коли вона звернулася до нотаріуса за отриманням свідоцтва про право на спадщину, яка залишилася після смерті [PERSON] , їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, в зв`язку з тим, що вона не надала документів, які б підтверджували факт прийняття спадщини, тобто факт спільного проживання із спадкодавцем на момент смерті останнього. Матері було рекомендовано нотаріусом звернутися до суду з заявою про встановлення факту спільного проживання із спадкодавцем. Як співвласник квартири та брат спадкодавця, [PERSON] повністю згоден з заявою та підтверджує всі обставини, викладені його матір`ю [PERSON] в заяві про встановлення факту спільного проживання із спадкодавцем [PERSON] та просить задовольнити цю заяву, так як в інший спосіб мати не зможе оформити свої права на спадкове майно, яке залишилося після смерті [PERSON] . Слухання справи просив проводити за його відсутності. У судовому засіданні заявниця [PERSON] та її адвокат Лисенко В.С. заяву підтримали в повному обсязі, просили її задовольнити. Заінтересована особа [PERSON] в судому засіданні просив про задоволення вимог заяви. У судовому засіданні допитані у якості свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Судом встановлено наступне. [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії [NUMBER] . Від шлюбу [PERSON] та [PERSON] також мають сина [PERSON] . Згідно Свідоцтва про право власності на житло від 16.04.1997 року, виданого Миколаївською міською службою приватизації державного житлового фонду згідно з розпорядженням від 27.03.1997 р., №6368, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть [NUMBER] від 21.12.2017 року (актовий запис №113). [PERSON] на момент смерті проживав з батьками за адресою: [ADDRESS] , але не був зареєстрований за вказаною адресою. Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, яке складається з 1/4 частки у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] , яка належить спадкодавцю на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 16.04.1997 року, виданого Миколаївською міською службою приватизації державного житлового фонду згідно з розпорядженням від 27.03.1997 р., №6368. Із заявою про прийняття спадщини після смерті сина [PERSON] звернулася [PERSON] 20.04.2024 р. Заяв від інших спадкоємців не надходило. 20.04.2024 року Першою миколаївською державною нотаріальною конторою Миколаївської області до майна померлого [INFO] [PERSON] заведено спадкову справу №134/2024. Державним нотаріусом Першої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області Рябоконь М.О. 07.06.2024 року винесено постанову про відмову у вчинення нотаріальної дії, згідно якої [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно, яке залишилося після смерті її сина [PERSON] , в зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини та не надання заявницею документів, які б підтверджували факт прийняття спадщини, тобто факт спільного проживання спадкоємця зі спадкодавцем на момент смерті останнього. Згідно витягу з реєстру територіальної громади міста Миколаєва, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані дві особи: [PERSON] та [PERSON] . Актом про спільне проживання, складеним 20.06.2024 р. сусідами та засвідченим директором ТОВ «Ліс-Центр С» підтверджено факт проживання [PERSON] , який помер [INFO] , зі своїми батьками: [PERSON] та [PERSON] від дня свого народження по день своєї смерті. Допитані у якості свідків в судовому засіданні [PERSON] ,\~ [PERSON] \~та [PERSON] підтвердили суду, що померлий [PERSON] постійно проживав зі своїми батьками [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Статтею 293 ЦПК України\~передбачено, що суд в порядку непозовного цивільного судочинства може розглядати справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Частиною 2\~ст. 315 ЦПК України, визначено, що в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до положень ст.\~1216-1218\~ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Отже, щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори в межах 6-місячного строку, встановленого для прийняття спадщини (ст. 1270 ЦК). Строк, визначений ст. 1270 ЦК України в такому випадку застосовується для відмови від спадщини, а не для її прийняття. В свою чергу, для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу протягом 6 місяців з часу відкриття спадщини, (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). Тобто, дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, чітко визначені у частинах третій, четвертій статті 1268, статтях 1269, 1270 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Згідно з пп. 4.10. п. 4 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем. У такому випадку вказані обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини. Таким чином, законодавець в означеній ситуації висунув вимогу про обов`язковість і постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщини у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб. За змістом норм статей 1268-1269 ЦК України, порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини (п. 2 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13). Підпунктом 4.11 п. 4 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України визначено, що для спадкоємця, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, заява про видачу свідоцтва про право на спадщину є первинним документом, на підставі якого заводиться спадкова справа. При цьому нотаріус має виконати всі дії, які передбачені цим Порядком. У відповідності до п.п. 3.21, 3.22. глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. Згідно роз`яснень, викладених у п.п. 2, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідний висновок викладений у постанові Верховного суд від 12 квітня 2022 року у справі № 175/2730/20 провадження № 61-19265св21). Отже, заявниці після встановлення судом факту постійного проживання зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, достатньо подати нотаріусу заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину, а не заяву про прийняття спадщини (адже вони її фактично прийняли відповідно до норм ст. 1268, 1270 ЦК), тому встановлення їм судом додаткового строку на прийняття спадщини не є необхідним. Відповідний висновок викладений і в постанові Верховний Суду від 14.04.2021 р. у цивільній справі №205/2102/19-ц (провадження № 61-872св21) Згідно частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до п. 211 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністра Юстиції України №20/5 від 03 березня 2004 року, доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Метою звернення заявника до суду є встановлення факту її постійного проживання, як спадкоємця зі спадкодавцем на час відкриття спадщини для подальшого оформлення прав на спадкове майно в нотаріальному порядку на підставі ч. 3ст. 1268 ЦК України. Слід зазначити, що в своїй ухвалі № 505/2085/14-ц від 14.09.2016 року Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшов висновку зазначив, про те, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Судом достовірно встановлено, що від встановлення факту постійного проживання заявниці зі спадкодавцем на час смерті залежить виникнення та зміна її майнових та немайнових прав, що пов`язані з можливістю звернення до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину за законом як спадкоємцем за законом першої черги. Як вбачається з матеріалів справи, нотаріусом у своїй постанові роз`яснено [PERSON] про неможливість отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на підставі того, що вона у встановлений строк не надала заяву про прийняття спадщини та не надала даних про постійне проживання зі спадкодавцем за однією адресою. Отже, у разі, якби заявниця постійно не проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини і не вважала себе такою, що фактично прийняла спадщину, на підставі ст. 1268 ЦК України, тоді належним способом судового захисту було б звернення до суду із позовом про встановлення додаткового строку на прийняття спадщини. Але по справі встановлено, що [PERSON] проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, що було встановлено судом на підставі наданих доказів і показань свідків, але через те, що спадкодавець був зареєстрований за іншою адресою ніж спадкоємиця, остання не змогла підтвердити цей факт в іншому порядку, аніж в судовому, і звернулась до суду із відповідною заявою. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно зі ст. 2 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом. Отже, відсутність реєстрації місця проживання не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем. Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово вказував, що факт реєстрації місця проживання позивача за іншою адресою, ніж місце проживання й реєстрації спадкодавця, не має правового значення у таких спірних правовідносинах. Відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. Такі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16, від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17, від 01 липня 2020 року у справі № 222/1109/17. В ухвалі Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2020 року у справі № 569/15147/17, зазначено, що тлумачення статті 29 ЦК України у поєднанні зі статтями 2, 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" у відповідній редакції та Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-XII, дає підстави для висновку, що постійне місце проживання громадян України може бути підтверджено як відміткою у паспорті, так і іншими документами згідно із статтею 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні". Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (вказав, що частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у постанові від 12 січня 2022 року у справі № 446/53/16-ц. Отже, під час вирішення питання, чи прийняли спадкоємці спадщину у порядку частини третьої статті 1268 ЦК України, суд повинен досліджувати та встановлювати фактичне місце проживання спадкодавця на момент смерті та фактичне місце проживання його спадкоємців. Судом встановлено, що спадкодавець [PERSON] постійно проживав зі спадкоємицею [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи та показаннями свідків. Отже, вважаючи встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини, заява підлягає задоволенню, адже після встановлення факту постійного проживання заявниці разом із спадкодавцем по день смерті останнього, вона вважається такою, що прийняла спадщину, не обмежена жодними строками для оформлення спадщини, і відповідно, може отримати свідоцтво про право на спадщину. Метою встановлення факту спільного проживання заявника зі спадкодавцем є необхідність реалізації права на оформлення спадкового майна, отже такий факт породжує юридичні наслідки; чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи обґрунтування заяви знайшли своє об`єктивне підтвердження, суд вважає, що заява є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Закон України\~"Про\~судоустрій і\~статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 "Ковач проти України","Мельниченко проти України", "Чуйкіна проти України"). Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominenv. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вище стоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). На підставі викладеного та

Outcome: approved