Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-19 00:00:00

Позивач [PERSON] через свого представника звернувся до суду з позовом із вказаним позовом. В обґрунтування вимог вказує, що 26.07.2023 Луцьким міськрайонним судом Волинської області видано виконавчий лист № 161/10390/21 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 223\~495, 59 грн. відшкодування майнової шкоди, який пред`явлено на виконання. 15.11.2023 приватним виконавцем Пирогою С.С. відкрито виконавче провадження № 73347185. В ході примусового виконання виконавцем винесено постанови про арешт коштів боржника та арешт майна боржника, здійснювалися запити до обліково-реєстраційних установ щодо зареєстрованих транспортних засобів за боржником, наявних відкритих рахунків в банківських установах, отримання доходів тощо. Однак, активів в боржника не виявлено, до цього часу заборгованість за вищевказаним рішенням суду залишається непогашеною. Згідно актового запису про шлюб, [PERSON] перебуває у шлюбі з [PERSON] з 17.04.2015 року. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно [PERSON] на праві власності належить житловий будинок загальною площею 70 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Державну реєстрацію житлового будинку здійснено 08.08.2023 року. Будинок побудовано та зареєстровано в період перебування у шлюбі, відтак, він є спільною сумісною власністю подружжя. Отже, [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить 1/2 частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , якою він володіє спільно з [PERSON] . З огляду на вказане, позивач просить визначити частку [PERSON] у вказаному нерухомому майні. Ухвалою суду від 13.08.2024 року справу було прийнято до розгляду та відкрито провадження. Ухвалою суду від 24.11.2024 року судом було задоволено заяву позивача про забезпечення позову та накладено арешт та заборону відчуження житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (залишено без змін постановою Волинського апеляційного суду від 14.11.2024 року). Ухвалою суду від 22.10.2024 року прийнято до розгляду заяву [PERSON] про зміну\~предмету позову та залучено [PERSON] в якості співідповідача у справі. Згідно заяви про зміну предмету позову, позивач просить суд визнати недійсним договір дарування укладений між [PERSON] та [PERSON] від 22.08.2024 року, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Куртою Н.В. за реєстровим №2071 (в частині дарування житлового будинку загальною площею 70 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2779511807080), скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON] на вказаний об`єкт нерухомості та визначити частку відповідача [PERSON] у майні спільної власності подружжя. 11.11.2024 року на адресу суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] , він заперечує позов в частині визнання недійсним договору дарування. Зазначає, що вказаний договір, що був укладений 22.08.2024 року, був волевиявленням сторін та укладений за попередньою домовленістю сторін, яка існувала до моменту подання позову. [PERSON] проживає разом із [PERSON] , [PERSON] та їх дітьми в будинку за адресою: [ADDRESS] , власником якого є [PERSON] відповідач [PERSON] побудувала будинок за адресою: [ADDRESS] . Однак, вказаний будинок має незначну площу (загальна площа 70 кв.м., житлова площа 22,7 кв.м.) порівняно з будинком [PERSON] (загальна площа 276,9 кв. м., житлова площа - 89,8 кв.м.). [PERSON] та [PERSON] як мати та донька усно домовились про реєстрацію за [PERSON] будинку за адресою: [ADDRESS] (де вони фактично проживають) та відповідною реєстрацією за [PERSON] будинку за адресою: [ADDRESS] (де вона планує проживати окремо). 20.11.2024 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якому представник позивача вказує, що своїми діями відповідачі підтверджують, що їх наміри спрямовані на приховання майна, яке перебувало у власності [PERSON] . Спірний житловий будинок подарований [PERSON] (далі - Відповідач 2), за згодою свого чоловіка [PERSON] (далі - Відповідач 1) на користь своєї матері ( [PERSON] , Відповідач 3), а в замін матір ( [PERSON] ) подарує своїй дочці ( [PERSON] ) інший житловий будинок, що призведе до того, що у набутій власності буде відсутня частка майна [PERSON] та набуте майно перебуватиме виключно на приватній власності Відповідача 2 та Відповідача 3. Відповідач 1 та Відповідач 2 підтвердили, що майно перебувало у спільній сумісній власності подружжя, про що зазначено п. 14 договору дарування. [PERSON] зазначає, що домовленість щодо обміну житловими будинками між Відповідачем 2 та Відповідачем 3 було досягнуто ще до звернення позивача з позовною заявою. Однак, сторона позивача не може погодитись з вказаним твердженням, оскільки до моменту відчуження нерухомого майна (укладення договору дарування), позивач звернувся до суду з позовної заявою про визнання 1/2 частки житлового будинку за [PERSON] та ухвалою суду від 13.08.2024 року було відкрите провадження у розглядуваній справі. В судовому засіданні представник позивача підтримала вимоги у повному обсязі, просила задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Будь-яких заяв чи клопотань на адресу суду не подавав, правом подачі відзиву на позов не скористався. Відповідач [PERSON] та її представник проти задоволення позову заперечили. Додатково зауважили, що основне зобов`язання у [PERSON] виникло за рік до реєстрації права власності на будинок за [PERSON] , намірів уникнути відповідальності сторони не мали. Відповідач [PERSON] та її представник просили відмовити у задоволенні вимог позивача, надали пояснення, аналогічні викладеному у письмовому відзиві на позов. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено,\~що згідно\~рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27.04.2023 року (з урахуванням постанови Волинського апеляційного суду від 20.06.2023 року) з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто 223 495,59 грн. відшкодування майнової шкоди (а.с. 13-16, 17-20). 26.07.2023 року судом було видано виконавчий лист № 161/10390/21, який на разі перебуває на виконанні приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Пироги С.С. (ВП № 73347185) (а.с.25-27, 28). Станом на дату розгляду справи, виконавцем не встановлено фактів наявності у [PERSON] зареєстрованого права власності на будь-яке майно, на яке може бути звернено стягнення в межах виконавчого провадження. Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб, [PERSON] з 17 квітня 2015 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] (станом на дату розгляду справи шлюб дійсний, на стадії розірвання не перебуває). Згідно інформаційної довідки № 387340248 від 08.07.2024 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта у власності [PERSON] перебував житловий будинок загальною площею 70 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (дата реєстрації права власності 08.08.2023 року) та земельна ділянка, площею 0,233 га (цільове призначенні: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 0722884800:01:004:0068, дата реєстрації права власності 12.06.2023 року) ( а.с.10-11). Право на зазначену земельну ділянку набуто Відповідачем 2 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування земельної ділянки від 12.06.2023 року (зареєстровано в реєстрі за №1642, а.с.65-66). Згідно договору дарування від 22.08.2024 року [PERSON] добровільно подарувала житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку (кадастровий номер 0722884800:01:004:0068) [PERSON] (а.с.67-69). На підставі вказаного договору за [PERSON] 22.08.2024 року було зареєстровано право власності на вказані об`єкти нерухомого майна (а.с.70,71). Предметом розгляду справи є питання визнання вказаного договору дарування недійсним (в частині дарування житлового будинку), скасування державної реєстрації права власності на спірне майно за [PERSON] , а також визначення частки майна [PERSON] у вказаному житловому будинку. З матеріалів справи вбачається, що право власності на спірний житловий будинок було набуто [PERSON] в період перебування у шлюбі (ця обставина не спростована відповідачами). Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (вказане узгоджується з положеннями ст. 60 СУ України). Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За таких обставин розпорядження будинком, в тому числі його відчуження, згідно приписів ч.2 ст.369 ЦК України ч.ч.1 та 3 ст.65 СК України має відбуватися за взаємною згодою подружжя незалежно від того на чиє ім`я зареєстровано право власності на будинок. За відсутності нотаріально посвідченої згоди одного з подружжя на відчуження нерухомого майна, інший з подружжя не має права на укладання такого договору. Зі змісту п. 14 договору дарування від 22.08.2024 року вбачається, що [PERSON] як дарувальник стверджує, що земельна ділянка належить їй на праві особистої приватної власності, оскільки набута на підставі договору дарування. Також дарувальник стверджує, що житловий будинок, який дарується, є об`єктом спільної сумісної власності з [PERSON] , справжність підпису якого на підставі заяви про згоду на дарування, посвідчено приватним нотаріусом від 22.08.2024 року (а.с.69). Тобто в даному випадку має місце відчуження майна належного боржнику [PERSON] . Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч. 1 та ч. 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч. 1 ст. 718 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч. 1 ст. 722 ЦК України). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження №14-260цс19), позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст. 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена ст. 228 ЦК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 зроблено висновки про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. У постанові Верховний Суд від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19 (провадження № 61-6420св21) вказано, що приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). Договір, як приватноправова категорія, є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Приватноправовий інструментарій (зокрема, вчинення договору дарування) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили». У постанові Верховного Суду від 14 січня 2020 року у справі № 489/5148/18 суд касаційної інстанції вказав, що правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору). При цьому та обставина, що правочин з третьою особою якому боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із ч.ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Суд зауважує, що позивач звернувся до суду з позовом 09.06.2024 року (разом із подачею позову подав заяву про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на спірний житловий будинок (у задоволенні заяви про забезпечення позову судом було відмовлено ухвалою від 12.08.2024 року). Договір дарування укладено сторонами 22.08.2024 року (до накладення арешту на вказане майно згідно ухвали суду від 24.09.2024 року). Особа, яка відчужує майно, що перебуває у спільній частковій власності подружжя, на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері, після ініціювання кредитором судового спору про визначення частки боржника (її чоловіка) у майні з метою стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклала договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора, направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. На думку суду, такі дії є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України). Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, суд враховує, що: 1) [PERSON] відчужила майно спільної часткової власності після ініціювання кредитором судового спору з метою визначення обсягу майна боржника [PERSON] та стягнення з нього заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича. Сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідачі діяли недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки згода Відповідача 1 та послідуюче відчуження майна, яким він володів спільно із дружиною, будучи боржником перед позивачем, та відчуження майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його частку як боржника та і на будинок в цілому. Відповідно, договір дарування, вчинений Відповідачем 2 [PERSON] в період наявності непогашеної заборгованості, внаслідок якого Відповідач 1 [PERSON] перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правові висновки Верховного Суду у постановах: від 17 липня 2019 року у справі № 299/396/17, від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17). При цьому та обставина, що правочин із третьою особою, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржників та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. Боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами. За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання недійсним договору дарування (в частині дарування розглядуваного житлового будинку), укладеного 22.08.2024 року між [PERSON] та [PERSON] . Частиною третьою статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у разі визнання на підставі судового рішення недійсними документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. Відтак, зважаючи на визнання договору дарування недійсним, вимога щодо припинення права власності [PERSON] на спірний житловий будинок також підлягає до задоволення. Щодо вимоги про визначення часки боржника в спірному майні, суд зазначає наступне. Згідно з ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 370 ЦК України встановлено, що у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного зі співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Зі змісту положень ст. 366 ЦК України вбачається можливість кредитора (стягувача) звернення до суду з позовом про визначенні частки боржника з майна, що перебуває у спільній власності. Згідно зі ст. 53 Закону України «Про виконавче провадження» у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Визначення частки майна боржника у майні, що перебуває у спільній сумісній власності, є необхідним для подальшого вирішення виконавцем питання про можливе звернення стягнення на цю частку. Визначення такої частки не призведе до звуження належних боржнику прав на житло, оскільки предметом розгляду справи є не звернення стягнення на майно, а лише визначення частки боржника у спільній сумісній власності. З огляду на встановленні обставини, у суду наявні підстави для задоволення вимог позивача в цій частині. Відповідно до п. 1 ч.2 ст. 141 ЦПК України, витрати зі сплати судового збору слід стягнути з відповідачів на користь позивача пропорційно до задоволених вимог у розмірі 9776,26 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved