Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-26 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог: До Іванківського районного суду Київської області через систему «Електронний суд» надійшла позовна заява [PERSON] (далі - Позивач), подана представником Лисенко Ганною Олександрівною (далі - представник позивача) до Державного агентства з управління зоною відчуження (далі - ДАЗВ, Відповідач 1), Державного спеціалізованого підприємства «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами» (далі - ДСП «ЦППРВ», Відповідач 2) про визнання протиправним та скасування наказу, виданого Державним агентством з управління зоною відчуження за № 118-ос від 11.11.2022, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позову представник позивача зазначила наступне. 10.02.2021 згідно з Наказом № 15- ос від 08.02.2021 ДАЗВ та Наказом ДСП «ЦППРВ» № 55 о/с від 10.02.2021 [PERSON] було призначено виконуючим обов`язки генерального директора ДСП «ЦППРВ». Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 21 травня 2021 року №493-р про погодження призначення Позивача виконуючим обов`язки генерального директора ДСП «ЦППРВ» вирішено погодитися з пропозицією Міністра захисту довкілля та природних ресурсів. Наказом ДАЗВ № 52-ос від 25 травня 2021 року Позивача було призначено з 25 травня 2021 року виконуючим обов`язки генерального директора ДСП «ЦППРВ» до призначення керівника в установленому законодавством порядку, а Наказ ДАЗВ № 15-ос від 08 лютого 2021 року «Про призначення виконуючим обов`язки генерального директора ДСП «ЦППРВ» - визнано таким, що втратив чинність. Наказом ДСП «ЦППРВ» № 313 о/с від 25 травня 2021 року Позивача було призначено з 25 травня 2021 року виконуючим обов`язки генерального директора ДСП «ЦППРВ», а Наказ № 55 о/с від 10 лютого 2021 року - визнано таким, що втратив чинність. 16.09.2021 Позивача було звільнено від виконання обов`язків генерального директора ДСП «ЦППРВ» на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України згідно наказу ДАЗВ № 147- ос від 16.09.2021 та наказу ДСП «ЦППРВ» № 620 о/с від 20.09.2021. 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією росії проти України, було запроваджено воєнний стан відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану» від 24.02.2022 р. № 64/2022, який продовжений Указом від 14 березня 2022 року № 133/2022, Указом від 18 квітня 2022 року № 259/2022, Указом від 17 травня 2022 року № 341/2022, Указом №757/2022 від 07.11.2022 року продовжено строк дії воєнного стану в Україні до 19.02.2023. 06.03.2022 Позивач разом із сім`єю, трьома дітьми евакуювався через Угорщину до Республіки Кіпр, де, 22.03.2022, йому та сім`ї було надано тимчасовий захист, на підтвердження чого надано відповідні довідки. 08.11.2022 Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 08.11.2022 по справі № 366/3222/21: - скасовано наказ ДАЗВ № 147- ос від 16.09.2021 та наказ ДСП «ЦППРВ» № 620 о/с від 20.09.2021 про звільнення Позивача від виконання обов`язків генерального директора ДСП «ЦППРВ» з 16.09.2021, - поновлено Позивача на посаді виконуючого обов`язки генерального директора ДАЗВ з 16.09.2021. 09.11.2022 Позивачем було подано на електронну пошту ДАЗВ заяву про надання щорічної відпустки 21 календарний день з 10.11.2022. 10.11.2022 Позивачем подано на електронну пошту ДАЗВ заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати на підставі ч. 4 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» строком на 30 календарних днів з 10.11.2022, додано копію закордонного паспорту з відміткою про перетинання кодону України. Крім того, Позивач просив раніше подану заяву від 09.11.2022 про щорічну відпустку вважати недійсною та всі документи надсилати на електронну пошту [INFO]. 10.11.2022 о 16:54 год. ДАЗВ надіслало на електронну пошту Позивача Лист за № 01-2524/9-22 від 09.11.2022, в якому повідомлялось про надіслання наказу від 09.11.2022 № 116-ОС «Про поновлення на роботі», проте, до листа було надано копію наказу № 115-ос від 09.11.2022 «Про визнання таким, що втратили чинність деяких наказів ДАЗВ», відповідно до якого визнали такими, що втратили чинність наказ ДАЗВ № 166-ОС від 21.10.2021 та Наказ ДАЗВ № 19-ОС від 25.02.2022. 10.11.2022 о 16:58 год. ДАЗВ надіслало на електронну пошту Позивача Лист за № 01-2539/9-22 від 10.11.2022, яким повідомило, що у наданні відпустки за заявою від 10.11.2022 Позивачеві відмовлено, з посиланням на ч. 2 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин у період воєнного стану», де роботодавець може відмовити працівнику у наданні відпустки, якщо той залучений до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури. 11.11.2022 Позивач, з невідомої електронної пошти, отримав на електронну пошту фото Наказу № 118-ос від 11.11.2022 «Про звільнення від виконання обов`язків за посадою генерального директора ДСП «ЦППРВ» [PERSON] », відповідно до якого, Позивача звільнено від виконання обов`язків за посадою генерального директора 11.11.2022 за прогул без поважних причин на підставі п. 4. ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Позивач вважає дії Відповідачів незаконними, а прийнятий наказ про звільнення протиправним, таким що підлягає скасуванню, оскільки відсутні підстави для звільнення за прогул, так як Позивач був відсутній з поважних причин. Зазначає, що крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з`ясування поважності причин його відсутності. Посилаючись на Постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 9 листопада 2021 року у справі № 235/5659/20, Роз`яснення Державної служби з питань праці від 3 березня 2022 року «Щодо відносин працівників і роботодавців у період воєнного стану», роз`яснення Міністерства економіки України від 23 березня 2022 року «Відповіді на поширені питання зі сфери трудових відносин в умовах воєнного часу», вважає, що Відповідачі звільнили Позивача за прогул не врахувавши поважні причини його відсутності, а саме: Позивача не було належним ознайомлено з наказом про поновлення на роботі. Відповідачем не вчинено дій щодо фактичного допуску працівника до виконання трудових обов`язків згідно його посади. Відповідачем не враховано об`єктивну неможливість негайно прибути до місця роботи. Відповідачем безпідставно відмовлено Позивачу у наданні відпустки без збереження заробітної плати відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» з 10.11.2022. Зауважує, що Відповідачі не поновили Позивача у належний спосіб, тому відсутність його на робочому місці не може вважатись прогулом. Зокрема, звертає увагу суду на те, що Відповідачі не виконали вимогу Рішення Іванківського районного суду Київської області по справі №366/3222/21 від 08.11.2022: не видали та довели до відома Позивача наказ про поновлення на раніше займаній посаді; не здійснили фактичного доступу Позивача до роботи для виконання посадових обов`язків. ДСП «ЦППВР не надсилав наказ про поновлення. Відтак, Позивач не знав з якої дати його поновлено на роботі та не знав з якої дати йому приступити до виконання посадових обов`язків. Враховуючи зазначене, представник Позивача наголошує, що Відповідач не виконав належним чином обов`язок щодо поновлення Позивача на раніше займаній посаді, а тому немає і факту прогулу. Крім того, зазначає, що Відповідачі не вжили дії щодо фактичного допуску Позивача до роботи. Позивач фізично не міг бути присутнім на робочому місці у зв`язку з перебуванням за кордоном, про що було повідомлено Відповідача. Вважає, що Відповідач, посилаючись на ч. 2 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин у період воєнного стану», де роботодавець може відмовити працівнику у наданні відпустки, якщо той залучений до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури, безпідставно відмовив Позивачеві у наданні відпустки як працівнику, який виїхав за межі України, оскільки ДСП «ЦППРВ» не є об`єктом критичної інфраструктури. Крім того, представник Позивача звертає увагу суду на те, що Відповідачем порушено порядок притягнення Позивача до дисциплінарного стягнення, визначений ст.ст. 147-149 КЗпП, зокрема, Відповідач: не прагнув отримати від Позивача письмових пояснень щодо його відсутності на роботі, не врахував поважність причини відсутності на роботі, не врахував ступінь тяжкості проступку, попередню роботу Позивача. З приводу розрахунку суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу представник Позивача, з посиланням на Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995, зазначає, що останніми двома відпрацьованими Позивачем перед звільненням місяцями є травень та червень 2021 року. Позивач був звільнений з 11.11.2022, отже, першим днем вимушеного прогулу є 12.11.2022. Станом на 09.12.2022, вимушений прогул триває 20 робочих днів. Згідно Довідки №1-01.6/03/3200/21 від 30.12.2021, розмір середньоденної заробітної плати, обчисленої із заробітної плати за травень-червень 2021, становить 7 077,64 грн., таким чином, станом на 09.12.2022, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 141 552,80 грн., яка може та повинна бути збільшена за весь час тривання вимушеного прогулу, в тому числі на день прийняття рішення по справі. Представник Відповідача 1 подав до суду відзив на позовну заяву, згідно з яким у задоволенні позову просить відмовити, вважає, що позовні вимоги Позивача є безпідставними і недоведеними. Свій відзив мотивує тим, що рішення Іванківського районного суду Київської області від 08.11.2022 по справі № 366/3222/21 було проголошено 08.11.2022 за присутності представника Позивача, тому Позивачем, у разі наявності наміру продовжувати роботу на ДСП «ЦППРВ», невідкладно мали би бути вжиті заходи щодо такого продовження, зокрема шляхом прибуття на робоче місце. Зауважує, що Відповідачем 1 було забезпечено негайне виконання вказаного рішення суду, зокрема шляхом видання наказу від 09.11.2022 за № 116/ос «Про поновлення на роботі» та інформуванням Позивача про його поновлення на роботі. У листі ДАЗВ за № 01-2524/9-22 від 09.11.2022, направленому [PERSON] як поштовим відправленням, так і на електронну адресу, зазначається про видання наказу від 09.11.2022 № 116/ос «Про поновлення на роботі». Листом ДАЗВ за № 01-2546/9-22 від 11.11.2022, направленому [PERSON] як поштовим відправленням, так і на електронну адресу, направлено звернення щодо надання пояснень неявки на робоче місце у ДСП «ЦППРВ». Проте, Позивач звертався до ДАЗВ із заявами про надання відпусток, зокрема: 09.11.2022 - про надання щорічної відпустки строком 21 календарний день; 10.11.2022 - про надання відпустки без збереження заробітної плати строком на 30 календарних днів та 10.11.2022 - про надання відпустки без збереження заробітної плати строком на 45 календарних днів, що свідчить про обізнаність Позивача про своє поновлення на роботі вже 09.11.2022. Крім того, Відповідачем 1 було забезпечено доступ Позивача до роботи та можливість виконання ним своїх обов`язків, а саме: шляхом видання наказу ДАЗВ від 09.11.2022 № 115-ос «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких наказів ДАЗВ» (звільнення від виконання обов`язків генерального директора попереднього керівника) та направлення до ДСП «ЦППРВ» листа ДАЗВ від 10.11.2022 № 01-2538/9-22), яким проінформовано підприємство про зміну керівника. Таким чином, ДАЗВ забезпечено виконання рішення суду про поновлення Позивача на роботі, та забезпечено можливість виконання ним роботи. Відповідач 1 зазначає, що твердження Позивача щодо не проведення інструктажів для роботи в зоні відчуження, видання пропуску є некоректними, оскільки Позивача було поновлено на роботі, таким чином відновлено його попереднє становище. Крім того, виконуючи обов`язки керівника підприємства, саме на Позивача, як керівника підприємства, покладено законодавством та статутом ДСП «ЦППРВ» обов`язки щодо забезпечення виконання заходів з охорони праці, радіаційної безпеки та цивільного захисту; виконання вимог щодо дотримання техногенної та радіаційної безпеки; створення належних умов для високопродуктивної праці, забезпечення дотримання законодавства про працю, правил та норм охорони праці, техніки безпеки, соціального страхування тощо. Щодо відсутності Позивача на робочому місці за кордоном. Також Відповідач 1 спростовує твердження Позивача щодо неможливості прибути до робочого місця, оскільки на день прийняття рішення Іванківським районним судом Київської області від 08.11.2022 у справі № 366/3222/21 та поновлення його на посаді перебував на території іншої держави у зв`язку з бойовими діями на території України та не міг прибути вчасно на територію України. Зокрема звертає увагу суду на те, що відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а також відомостей зі статуту ДСП «ЦППРВ», місцезнаходженням ДСП «ЦППРВ» визначено: Україна, Київська область, місто Чорнобиль, вул. Кірова, будинок 52. Частина працівників підприємства, робота яких не передбачає здійснення робіт у зоні відчуження, виконує свої функції за адресою: м. Київ, бул. Лесі Українки, 34. Відповідно до Переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій від 25 квітня 2022 року № 75 (зі змінами внесеними Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій від 28.10.2022 № 248), який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, м. Київ та Київська область не були територіями, на яких, на момент винесення рішення Іванківського районного суду Київської області від 08.11.2022 № 366/3222/21, велись бойові дії, або які перебували в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні). Тому, посилання Позивача на те, що його відсутність на робочому місці не може бути кваліфікована як прогул без поважної причини у зв`язку з бойовими діями, не має під собою логічних та правових підстав. Посада виконуючого обов`язки директора державного підприємства передбачає собою здійснення постійного керівництва. Позиція Позивача ставить під сумнів саму можливість здійснення роботи підприємства. Направлені Позивачем заяви про надання відпусток від 09.11.2022 та 10.11.2022 свідчать про відсутність наміру Позивача прибути на робоче місце для організації та забезпечення безперебійної роботи ДСП «ЦППРВ». Разом з тим, Позивач не здійснив жодних заходів для такого прибуття, не надав жодних доказів таким намірам (бронювання квитків тощо), не зв`язався з роботодавцем та підприємством, надав заяви про надання відпустки на 30 і 45 календарних днів, а не на кількість днів, достатню для невідкладного повернення, що викликає сумнів про намір Позивача поновлюватися на роботі та прибути до виконання посадових обов`язків в Україну. Відповідач 1 звертає увагу суду на те, що ДСП «ЦППРВ» є суб`єктом господарювання державного сектору економіки, а відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2022 р. № 481 «Деякі питання організації роботи працівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки на період воєнного стану» робота працівників, членів виконавчого органу та керівників суб`єктів господарювання за межами України допускається лише у разі службового відрядження, оформленого в установленому порядку. Також, відповідно до пункту 2-14 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57, у разі введення в Україні воєнного стану, керівники державних унітарних підприємств мають право перетинати державний кордон на підставі відповідних рішень про службові відрядження. З приводу відмови у наданні Позивачу відпусток за його заявами від 09.11.2022 та 10.11.2022, зазначає, що ДАЗВ розглянуто зазначені заяви та листами від 10.11.2022 № 01-2539/9-22 та від 1 1.11.2022 № 01-2548/9-22 відмовило у їх наданні, оскільки, відповідно до частини другої статті 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у період дії воєнного стану роботодавець може відмовити працівнику у наданні будь-якого виду відпусток (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку), якщо такий працівник залучений до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури. Керівник такого підприємства, як ДСП «ЦППРВ», несе відповідальність за ядерну та радіаційну безпеку на підприємстві, має приймати організаційно- розпорядчі рішення з цих питань. Зазначає, що ДСП «ЦППРВ» відноситься до об`єктів критичної інфраструктури, оскільки відповідно до пункту 3.1 Статуту ДСП «ЦППРВ», створене з метою виконання робіт у сфері поводження з радіоактивними відходами, є експлуатуючою організацією, що здійснює діяльність, пов`язану з вибором майданчика, проектуванням, будівництвом, експлуатацією, закриттям сховищ для захоронення РАВ і забезпечення ядерної та радіаційної безпеки, фізичного захисту сховища для захоронення РАВ на всіх етапах життєвого циклу сховищ для захоронення РАВ. Основними завданнями підприємства в тому числі є реалізація, у межах визначених повноважень, положень, завдань та заходів, передбачених нормативно-правовими актами у сфері поводження з радіоактивними відходами; надання послуг підприємствам, установам та організаціям, залученим до здійснення обов`язкових заходів у зоні відчуження і зоні безумовного (обов`язкового) відселення щодо теплопостачання, водопостачання і водовідведення, розподілу електричної енергії, експлуатації та технічного обслуговування інженерних мереж, задоволення потреб підприємств, організацій, установ, вахтового персоналу в телекомунікаційних послугах, надання транспортних послуг; здійснення діяльності у сфері поводження з побутовими відходами Зазначає, що Постановою Кабінету Міністрів України від 16 грудня 2022 р. № 1384 Перелік секторів критичної інфраструктури викладено у новій редакції, зокрема доповнено секторальним органом у сфері захисту критичної інфраструктури «Міндовкілля», із зазначенням таким типом основної послуги, як «довгострокове зберігання і захоронення радіоактивних відходів». Також, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 4 березня 2015 р. № 83, ДСП «ЦППРВ» належить до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави. Оскільки Позивач виконував обов`язки генерального директора ДСП «ЦППРВ», отже не міг не знати стосовно мети, завдань і функцій підприємства, як у частині поводження з радіоактивними відходами, так і в частині забезпечення житлово-комунальними послугами, та що вказані функції відносяться до життєво важливих функцій та/або послуг, порушення яких призводить до негативних наслідків для національної безпеки України. З приводу стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, Відповідач 1 зазначає, що звільнення Позивача відбулося за прогул без поважних причин, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Відсутність керівника на підприємстві критичної інфраструктури, зокрема того, що був призначений на певний строк, а згодом був поновлений за допомогою судового рішення, вносить додаткову неврівноваженість в роботу стратегічного підприємства. Позивач не висловлював бажання повернутися на територію України та приступити до виконання обов`язків на поновленій посаді, отже, у ДАЗВ та ДСП «ЦППРВ» немає жодних підстав для виплати Позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Представник позивача надав відповідь на відзив. Представник Позивача обґрунтовуючи відповідь на відзив Відповідача 1 зазначає, що доводи Відповідача про те, що Позивач мав прибути до роботи після оголошення рішення Іванківського районного суду Київської області від 08.11.2022 року по справі №366/3222/21 не заслуговують на увагу, оскільки суперечать правовій позиції Верховного Суду, які викладені у Постанові від 21.09.2022 по справі № 359/1306/21 (з посиланням на аналогічні правові висновки Верховного Суду по справах №702/725/17 та № 521/1892/18), зокрема Верховний Суд вказав, що виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків. За такої умови працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків. Також зазначає, що твердження Відповідача-1 про те, що Позивач знав про своє поновлення під час подання заяви про надання відпустки від 09.11.2022, оскільки, подаючи вказану заяву Позивач ще не знав про своє поновлення, проте діяв з огляду на те, що на виконання рішення суду Відповідач-1 повинен був поновити його. Вказане підтверджується змістом самої заяви від 09.11.2022. Тому, з метою забезпечення собі достатнього часу для повернення в Україну, Позивач неодноразово звертався до Відповідача-1 із заявами про надання відпустки. Крім того, представник позивача зазначає, що наказ про поновлення на роботі не було направлено Позивачу. 10.11.2022 о 16:54 год. електронним повідомленням від Відповідача-1 Позивачу було доведено до відома лише факт його поновлення, без ознайомлення із Наказом №116-ос «Про поновлення на роботі». Відповідач до електронного повідомлення прикріпив інший наказ - Наказ №115-ос «Про визнання такими, що втратили чинність деяких наказів ДАЗВ». Тому, Позиція Відповідача-1 про те, що Позивач мав вживати дії щодо з`явлення на роботі ще з 08.11.2022, є помилковою. Крім того, Позивач не був присутній в судовому засідання під час оголошення тексту рішення по справі №366/3222/21. Також звертає увагу суду на те, що Відповідач-1 не забезпечив Позивачу доступ до роботи, оскільки звільнив його за прогул раніше, ніж він фізично міг прибути на робоче місце. Так, 09.11.2022, у день прийняття Наказу №116-ос «Про поновлення на роботі», Позивач перебував у Республіці Кіпр у зв`язку із воєнним діями, які ведуться на території України. 10.11.2022 о 16:54 (кінець робочого дня) Відповідач-1 надіслав електронне повідомлення у якому повідомлялось про факт поновлення Позивача на роботі. 11.11.2022 Позивача було звільнено за прогул без поважних причин. При цьому, Відповідач-1 ставить у вину Позивачу його відсутність на роботі 10.11.2022 та 11.11.2022. Враховуючи те, що Позивачу було повідомлено про його поновлення лише о 16:54 10.11.2022, він не мав фізичної змоги до 11.11.2022 повернутися на своє робоче місце в Україні. Найшвидший варіант займає більше доби - Позивач міг прибути уже лише тільки після звільнення. При цьому у відзиві Відповідач-1 не вказує, як конкретно він забезпечив можливість виконання роботи Позивачем. Тому, дані обставини не доведені Відповідачем-1. Посилання на «відновлення попереднього становища» не є належним забезпеченням Позивачу реального доступу до роботи. Більше того, як зазначає Відповідач-1 робоче місце Позивача було в м. Чорнобиль, яке є режимним об`єктом, і без спеціального пропуску, яке повинно бути видано завчасно, не потрапити. Про те, що робоче місце було змінено з м. Чорнобиль на м. Київ, Відповідачі не повідомляли Позивача, а це є зміна істотних умов праці, тому Відповідачі не дотримались процедури визначеної ст. 32 КЗпП України. Посилання на те, що Позивач, як виконуючий обов`язки генерального директора, забезпечує виконання заходів охорони праці, радіаційної безпеки, цивільного захисту тощо є необґрунтованими, оскільки самому Позивачу належно не було забезпечено доступ до роботи. Звертає увагу суду на те, що не заслуговують на увагу посилання Відповідача-1 на п.2 Постанови КМУ №481 від 26.04.2022 та п.2.14 Правил перетинання державного кордону громадянами України, в контексті того, що керівники державних установ не можуть перебувати за межами України. Позивач, у момент виїзду за кордон, не був посадовою особою, якій обмежено у цьому праві, оскільки був поновлений лише 09.11.2022 (отримав повідомлення 10.11.2022), а останній раз виїхав за кордон 04.10.2022, що підтверджується відмітками у паспорті. Крім того, зазначає, що Відповідач-1 не довів дотримання процедури звільнення Позивача за прогул, оскільки, основною умовою прогулу (враховуючи введення дистанційної роботи) є те, що працівник не виконує свою трудову функцію, а не наявність чи відсутність працівника на робочому місці. В свою чергу Відповідачем-1 було з`ясовано лише те, чи був Позивач на робочому місці чи ні. Факт виконання чи невиконання трудових обов`язків Позивачем Відповідач-1 не з`ясовував та залишив це поза увагою. Отже, Відповідачем-1 не було встановлено та доведено факту невиконання Позивачем своїх трудових обов`язків, тобто самого факту прогулу. Також, представник позивача зауважує, що твердження Відповідача-1 про те, що ДСП «ЦППРВ» не могло залишатися без керівника не заслуговують на увагу. Оскільки, питання залишення ДСП «ЦППРВ» без керівника не було підставою звільнення, а тому не входить до предмету доказування, крім генерального директора у ДСП «ЦППРВ» є інші керівні посади, наділені достатнім обсягом повноважень, необхідних для керування підприємством. Отже, навіть за відсутності Позивача у ДСП «ЦППРВ», були наявні заступники генерального директора, які мають достатній обсяг повноважень для здійснення керування поточною діяльністю підприємства за відсутності генерального директора Представник позивача також стверджує, що ДСП «ЦППРВ» не є об`єктом критичної інфраструктури, оскільки у момент виникнення спірних правовідносин не відносилось та не могло відноситись до категорій об`єктів критичної інфраструктури. Зауважує, що категорія (тип основної послуги) «довгострокове зберігання і захоронення радіоактивних відходів» для секторального органу Міндовкілля (як і власне саме Міндовкілля) була введена лише зі змінами у редакції Постанови КМУ №1384 від 16.12.2022. У редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (від 07.09.2022, у редакції Постанови КМУ №991 від 02.09.2022) ні такого типу основної послуги, ні такого секторального органу немає. Факт доповнення Переліку секторів критичної інфраструктури типом основної послуги «довгострокове зберігання і захоронення радіоактивних відходів» для секторального органу Міндовкілля від 16.12.2022 свідчить про те, що на момент відмови у наданні відпусток Позивачу (10.11.2022, 11.11.2022) ДСП «ЦППРВ» не відносилось та не могло відноситись до об`єктів критичної інфраструктури. Крім того, стверджує, що Позивач не є працівником, залученим до виконання робіт на об`єкті критичної інфраструктури, а тому роботодавець не має права відмовляти у наданні відпустки з посилання на ч.2 ст.12 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Також зазначає, що Позивач мав право на відпустку, яка надається у обов`язковому порядку, оскільки, відповідно до ч.4 ст.12 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану роботодавець за заявою працівника, який виїхав за межі території України або набув статусу внутрішньо переміщеної особи, в обов`язковому порядку надає йому відпустку без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у заяві, але не більше 90 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 9 Закону України «Про відпустки». Оскільки така відпустка є такою, що надається в обов`язковому порядку, то для реалізації права на неї Позивачу достатньо було подати заяву (виявити волю) та довести факт перебування за кордоном, що Позивачем і було зроблено. Тому Позивач автоматично (без відповідного наказу роботодавця) був таким, що перебував у відпустці з дати подання заяви, тобто з 10.11.2022. Також представник Позивача стверджує, що Відповідач-1 не довів факту, що він надіслав звернення № 01-2546/9-22 від 11.11.2022, у якому просив Позивача надати пояснення. Надіславши вказане звернення засобами електронного зв`язку Відповідач 1 мав переконатися, що Позивач отримав даний лист. Доказів того, що Позивач дане звернення отримав Відповідач-1 не надав. Крім того, Відповідач-1 не надав доказів того, що надсилання листів на приватну електронну пошту фізичних осіб є встановленим способом електронного документообігу для ДСП «ЦППРВ». Враховуючи викладене, представник Позивача вважає, що Відповідачем-1 не доведено факту прогулу, допущеного Позивачем, Позивача звільнено за прогул незаконно, а Відповідач-1 не довів дотримання ним та Відповідачем-2 процедури притягнення Позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення, тому просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відзив ДСП «ЦППРВ» Представник Відповідача 2 подав до суду відзив на позовну заяву, згідно з яким заявлені вимоги вважає безпідставними та необґрунтованими, такими, що не відповідають нормам чинного законодавства та не підлягають задоволенню з наступних підстав. Щодо неналежного Відповідача 2. Представник Відповідача зазначає, що Відповідач 2 є неналежним відповідачем, оскільки Позивач після рішення Іванківського районного суду Київської області від 08.11.2022 у справі № 366/3222/21, яке допущене до негайного виконання в частині поновлення його на роботі, не приступив до виконання обов`язків генерального директора, тому не виникли будь-які зобов`язання між Позивачем та Відповідачем 2. Зауважує, що представник Позивача щодо вимог до Відповідача 2 обрав неналежний спосіб захисту трудових прав Позивача, які Відповідач 2 жодним чином не порушував і не міг порушити, оскільки Позивач не перебував у трудових відносинах з Відповідачем 2. Крім того, зазначає, що Позивач, після поновлення на роботі, проігнорував пропозицію Відповідача 1 прибути до ДСП «ЦППРВ» для виконання обов`язків та попросив надати йому відпустку, що може свідчити про самоусунення Позивача від виконання обов`язків генерального директора. Представник Позивача, викладаючи в позовній заяві обставини порушення трудових прав Позивача з боку Відповідача 1, нічого не зазначив про участь в таких порушеннях Відповідача 2 Також, Відповідач 2 звертає увагу суду на те, що відповідно до постанови КМУ від 04.03.2015 № 83, ДСП «ДППРВ» віднесено до об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки та безпеки держави. Згідно з розпорядженням КМУ від 07.10.2019 № 93т ДСП «ЦППРВ» визначено об`єктом, який є уразливим у терористичному відношенні. Згідно з постановою КМУ від 09.10.2020 № 1109 (зі змінами) ДСП «ЦППРВ» віднесене до об`єктів критичної інфраструктури, що надає послуги з довгострокового зберігання та захоронення радіоактивних відходів. Після звільнення Збройними Силами України території зони відчуження, встановлено, що майну ДСП «ЦППРВ» завдано значної шкоди для покриття якої підприємству необхідно 916.800.000,00 грн. Загроза невиконання ДСП «ЦППРВ» Загальнодержавної програми поводження з радіоактивними відходами, може мати наслідком послаблення ядерної безпеки держави. Щодо вимог Позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу представник Відповідача 2 зауважує, що Позивачем обчислення середньоденного заробітку здійснене невірно, у зв`язку з чим Відповідачем 2 буде надано суду довідку про середньогодинну та середньоденну заробітну плату Позивача на дату звільнення 11.11.2022. Відповідь на відзив Представник Позивача в обґрунтування відповіді на відзив, зазначила, що Відповідач 2 є належним Відповідачем, оскільки, 11.11.2022 ДАЗВ прийняв Наказ №118-ос, яким було звільнено Позивача від виконання обов`язків генерального директора ДСП «ЦППРВ». Підставами прийняття даного Наказу зазначені: 1) Лист №1-02.0/03/1499/22 від 10.11.2022 року; 2) Лист №1-02.0/03/1505/22 від 11.11.2022 року. Обидва Листи були підготовлені Відповідачем-2. Отже, саме листи Відповідач-2 стали фактичною підставою для звільнення Позивача. Відтак, Відповідач-2 є належним відповідачем по справі. Крім того, зазначає, що Відповідач-2 є роботодавцем Позивача. Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 08.11.2022 року по справі №366/3222/21 серед іншого було скасовано Наказ ДАЗВ №147-ос від 16.09.2021 та Наказ ДСП «ЦППРВ» №620о/с від 20.09.2021 про звільнення Позивача, а також поновлено Позивача на посаді виконуючого обов`язки генерального директора ДСП «ЦППРВ». 09.11.2022 року Наказом №116-ОС «Про поновлення на роботі» Позивач був поновлений на посаді виконуючого обов`язки ДСП «ЦППРВ» з 10.11.2022. Отже, Позивач перебував у трудових відносинах з ДСП «ЦППРВ». Крім того, 09.11.2022 Відповідач-2 прийняв Наказ №6371-ОС від 09.11.2022 про оголошення Наказу №115-ОС (яким скасовано призначення попередніх виконуючих обов`язки за період відсутності Позивача) та Наказу №116-ОС, яким було поновлено Позивача. Також, згідно з відомостями про трудову діяльність Позивача з реєстру застрахованих осіб, вбачається, що саме ДСП «ЦППРВ» є його роботодавцем, який вносив відомості про призначення (запис від 10.02.2021) та про звільнення (запис від 16.09.2021). Згідно записів у трудовій книжці Позивача, записи про його призначення та звільнення з посади генерального директора вносились також ДСП «ЦППРВ». Також зауважує, що Відповідачем-2 надавалась Довідка № 218 від 16.11.2021 щодо доходу Позивача на посаді виконуючого обов`язки генерального директора та Довідка № 1-06/03/3200/21 від 30.12.2021 щодо середньогодинної, середньоденної, середньомісячної заробітної плати Позивача. Зазначає, що саме Відповідач-2 здійснював нарахування та виплату заробітної плати Позивачеві. Крім того, представник Позивача стверджує, що Відповідач-2 є окремою від ДАЗВ юридичною особою, має свою власну структуру, яку очолює генеральний директор. Тому те, що Відповідач 2 не видав наказ про поновлення Позивача не змінює суті правовідносин між ними (трудові відносини), Відповідач 2 є роботодавцем Позивача, отже є належним відповідачем у даному позові щодо поновлення на роботі. Посилання Відповідача-2 на те, що Позивач не приступив до виконання своїх посадових обов`язків після поновлення, а тому трудові відносини не виникли не заслуговують на увагу, оскільки Позивач не міг фізично бути присутнім у м. Чорнобиль у визначені строки (1 день) на робочому місці на що детально звернено увагу у позовній заяві. У зв`язку з чим подав заяву про відпустку, в наданні якій Відповідачем було відмовлено. Представник Позивача окремо звертає увагу суду на те, що Позивач не отримував Наказ №116-ос «Про поновлення на роботі», оскільки йому було надіслано інший наказ - Наказ №115-ос «Про визнання таким, що втратили чинність деяких наказів ДАВС». Тобто, належного повідомлення про поновлення Позивача не відбулось. Наголошує, що Позивач повинен був бути обізнаний щодо наявності наказу про його поновлення на роботі і йому повинно було бути фактично забезпечено доступ до роботи та можливість виконання своїх обов`язків. Крім того Позивач заперечує здогади Відповідача-2 про те, що він самоусунувся від виконання обов`язків подавши заяви про відпустку. Дані обставини не ґрунтуються на доказах та є суб`єктивним судженням Відповідача-2. Також представник Позивача не погоджується з твердженнями Відповідача 2 про його стратегічне значення, уразливість у терористичному відношенні, завдані збитки та виконання ядерної програми, оскільки зазначене не має значення для справи у контексті поновлення Позивача на роботі. Поновлення Позивача на роботі можливе лише у разі його незаконного звільнення, а відтак вина за наслідки покладається саме на роботодавця. Звертає увагу суду на те, що Відповідач 2 не віднесений до переліку об`єктів критичної інфраструктури, а наведена ним Постанова КМУ №1109 від 09.10.2020 не містить згадки про ДСП «ЦППРВ» як про об`єкт критичної інфраструктури. З приводу обчислення середньоденного заробітку Позивача, звертає увагу суду на те, що представник Позивача звертався із адвокатським запитом до ДСП «ЦППРВ» щодо отримання довідки про середній заробіток. У відповідь на який було отримано Лист №1-01.6/03/1671/22 від 12.12.2022, яким ДСП «ЦППРВ» повідомило, що не може надати довідку про середньоденну заробітну плату Позивача. Позивач надав свій розрахунок середнього заробітку, який розрахований відповідно до встановленої у Рішення Іванківського районного суду Київської області від 08.11.2022 по справі №366/3222/21 середньоденної заробітної плати Позивача, розмір якої становить 7 077,64 грн. Здійснивши розрахунок середнього заробітку Позивача за час вимушеного прогулу за період з 12.11.2022 по 17.02.2023, представник позивача стверджує, що його розмір становить 481 279,52 грн. Рух справи та процесуальні дії: 12.12.2022 зазначений позов надійшов до суду. Згідно з протоколом автоматичного розподілу справи між суддями від 12.12.2022, головуючим суддею у справі визначено суддю Гончарука О.П. (т.1 а.с.71). Ухвалою суду від 09.01.2023 у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, підготовче судове засідання призначено на 08.02.2022 (т.1 а.с.72). 08.02.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву від Відповідача 2, ДСП «ЦППРВ», в якому представник Відповідача 2 просить суд у задоволенні позовних вимог Позивача відмовити повністю, всі судові витрати покласти на позивача (т.1 а.с.96-98). 17.02.2023 до суду з використанням підсистеми «Електронний суд» від представника Позивача, адвоката Лисенко Г.О. надійшла відповідь на відзив Відповідача 2, у якій представник позивача просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, при цьому надає розрахунок суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відповідно до якого його сума станом на 17.02.2023 становить 481 279,52 грн. (т.1 а.с.109-114). 28.02.2023 до суду від Відповідача 2 надійшли заперечення на відповідь на відзив представника Позивача (т.1 а.с.181-183). 15.03.2023 до суду з використанням підсистеми «Електронний суд» від представника Позивача, адвоката Лисенко Г.О., надійшла відповідь на відзив Відповідача 1 (т.1 а.с.192-197). 21.03.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву від Відповідача 1, ДАЗВ, в якому Відповідач 1 просить суд у задоволенні позовних вимог Позивача відмовити у повному обсязі (т.1 а.с.212-217). 27.03.2023 та 05.04.2023 на електронну адресу суду від Відповідача 1 надійшли заперечення на відповідь на відзив Позивача (т.2 а.с.2-8, а.с.17-23). 23.05.2023 до суду від Відповідача 2, ДСП «ЦППРВ» надійшло клопотання про закриття провадження у справі № 366/2126/22, оскільки Постановою Київського апеляційного суду від 17.05.2023 у справі № 366/3222/21 скасовано рішення Іванківського районного суду Київської області від 08.11.2022, яким [PERSON] було поновлено на роботі та ухвалено нове рішення про відмову у позові (т.2 а.с.57-58). 08.06.2023 з аналогічним клопотанням про закриття провадження у справі № 366/2126/22 звернувся Відповідач 1, ДАЗВ (т.2 а.с.70). Ухвалою Іванківського районного суду Київської області від 17 серпня 2023 року закрито провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, у зв`язку з тим, що відсутній предмет спору (а.с.104-106). 07.11.2023 ухвалою Київського апеляційного суду ухвалу Іванківського районного суду Київської області від 17.08.2023 у справі № 366/2196/22 скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції (т.2 а.с.214-218). 14.12.2023 згідно з протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду цивільну справу № 366/2196/22 передано судді Гончаруку О.П. для продовження розгляду (т.2 а.с.225). 30.01.2024 до суду від Відповідача 2, ДСП «ЦППРВ» надійшло клопотання про закриття провадження у справі на підставі п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України у зв`язку з відсутністю предмету спору, оскільки Постановою Київського апеляційного суду від 17.05.2023 у справі № 366/3222/21 було скасовано рішення Іванківського районного суду Київської області від 08.11.2022, яким [PERSON] було поновлено на роботі (т.3 а.с.1-4). 23.04.2024 до суду з використанням підсистеми «Електронний суд» від представника Позивача, адвоката Лисенко Г.О. надійшли заперечення щодо клопотання Відповідача про закриття провадження (т.3 а.с.55-61). 13.05.2024 ухвалою суду (головуюча суддя Слободян Н.П.) задоволено заяву представника позивача, адвоката Лисенко Г.О. про відвід судді Гончарука О.П. у цивільній справі № 366/2196/22. Цивільну справу передано до канцелярії Іванківського районного суду Київської області для повторного авторозподілу (т.3 а.с.117-119). Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.05.2024, головуючим у справі № 366/2196/22 визначено суддю Ткаченка Ю.В. (т.3 а.с.123-124). 21.05.2024 ухвалою суду (головуючий суддя Ткаченко Ю.В.) задоволено заяву судді Ткаченка Ю.В. про самовідвід у цивільній справі № 366/2196/22. Цивільну справу передано до канцелярії Іванківського районного суду Київської області для повторного авторозподілу (т.3 а.с.126-127). Відповідно до протоколу повторного авторозподілу судової справи між суддями від 21.05.2024, головуючим суддею у цивільній справі № 366/2196/22 визначено суддю Корчкова А.А. (т.3 а.с.128). 27.05.2024 ухвалою судді Корчкова А.А. зазначену цивільну справу прийнято до свого провадження, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, підготовче судове засідання призначене на 27.06.2024, яке відкладене на 19.08.2024, на 17.09.2024 за клопотаннями сторін (т.3 а.с.130-131). 20.06.2024 до суду від Відповідача 1, ДАЗВ надійшли письмові пояснення у справі (т.3 а.с.150-152). 17.09.2024 ухвалою судді Корчкова А.А. відмовлено у закритті провадження на підставі п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України (т.3 а.с.229-231). 17.09.2024 ухвалою судді Корчкова А.А. закрито підготовче провадження у справі, цивільну справу № 366/2196/22 призначено до розгляду по суті на 17.10.2024. Судові засідання неодноразово відкладались за клопотаннями сторін та в судових засіданнях оголошували перерви для продовження дослідження письмових доказів. 30.10.2024 до суду з використанням підсистеми «Електронний суд» від представника Відповідача 2 ДСП «ЦППРВ» надійшли додаткові пояснення у справі по суті поставлених запитань в судовому засіданні, що відбулося 17.10.2024 у справі № 366/2196/22 (т.4 а.с.21-25). 11.11.2024 до суду надійшли письмові пояснення у справі від Відповідача 1 ДАЗВ (т.4 а.с.54-64). 29.11.2024 до суду з використанням підсистеми «Електронний суд» від представника Позивача надійшли письмові заперечення щодо пояснень Відповідачів ДСП «ЦППРВ» та ДАЗВ (т.4 а.с.79-89). 08.01.2025 до суду з використанням підсистеми «Електронний суд» від представника Позивача надійшов розрахунок середнього заробітку Позивача за період з 12.11.2022 по 17.05.2023 (т.4 а.с.110-112). 25.02.2025 до суду з використанням підсистеми «Електронний суд» від Відповідача 2 ДСП «ЦППРВ» надійшли додаткові пояснення. 27.02.2025 до суду з використанням підсистеми «Електронний суд» від представника Позивача надійшли додаткові пояснення. У судове засідання Позивач не з`явився про розгляд справи повідомлений вчасно, належним чином, про причини неявки до суду не повідомив, із заявами про відкладення розгляду справи не звертався. Представник Позивача, адвокат Лисенко Г.О. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. Представник Відповідача 1, Державного агентства з управління зоною відчуження, Горбач О.С. просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Представники Відповідача 2, Державного спеціалізованого підприємства «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами» Панчук М.Г. та Івженко С.С., просили суд у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Встановлені судом обставини: Судом встановлено, що наказом № 15-ос від 08 лютого 2021 року Державного агентства України з управління зоною відчуження [PERSON] було призначено з 10 лютого 2021 року виконуючим обов`язки генерального директора ДСП «ЦППРВ. Наказом Державного спеціалізованого підприємства «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами» № 55 о/с від 10 лютого 2021 року його було призначено виконуючим обов`язки генерального директора ДСП «ЦППРВ». Відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 21 травня 2021 року № 493-р про погодження призначення [PERSON] виконуючим обов`язки генерального директора державного спеціалізованого підприємства «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами» вирішено погодитися з пропозицією Міністра захисту довкілля та природних ресурсів. Наказом № 52-ос від 25 травня 2021 року Державного агентства України з управління зоною відчуження [PERSON] було призначено з 25 травня 2021 року виконуючим обов`язки генерального директора ДСП «ЦППРВ» до призначення керівника в установленому законодавством порядку, а Наказ № 15-ос від 08 лютого 2021 року Державного агентства України з управління зоною відчуження «Про призначення виконуючим обов`язки генерального директора ДСП «ЦППРВ», - визнано таким, що втратив чинність. Наказом Державного спеціалізованого підприємства «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами» № 313 о/с від 25 травня 2021 року [PERSON] було призначено з 25 травня 2021 року виконуючим обов`язки генерального директора ДСП «ЦППРВ», а Наказ № 55 о/с від 10 лютого 2021 року - визнано таким, що втратив чинність. Також встановлено, що згідно наказу Державного агентства України управління зоною відчуження № 147- ос від 16 вересня 2021 року [PERSON] звільнено з 16 вересня 2021 року від виконання обов`язків генерального директора державного спеціалізованого підприємства «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами» на підставі пункту 2 статті 36 Кодексу законів про працю України. На виконання наказу ДАЗВ № 147-ос від 16 вересня 2021 року було винесено наказ ДСП «ЦППРВ» № 620 о/с від 20 вересня 2021 року про звільнення [PERSON] з 16 вересня 2021 року від виконання обов`язків генерального директора ДСП «ЦППРВ» на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України. В листопаді 2021 року [PERSON] , звернувся до суду з позовом до Державного спеціалізованого підприємства «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами, Державного агентства України з управління зоною відчуження про поновлення на роботі і оплату за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Рішенням Іванківського районного суду Київської області у справі № 366/3222/21 від 08.11.2022, позов [PERSON] , в особі представника позивача [PERSON] , до Державного спеціалізованого підприємства «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами», Державного агентства України з управління зоною відчуження про поновлення на роботі і оплату за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - задоволено частково. Скасовано наказ Державного агентства України з управління зоною відчуження № 147-ос від 16 вересня 2021 року про звільнення [PERSON] з 16 вересня 2021 року від виконання обов`язків генерального директора державного спеціалізованого підприємства «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами». Скасовано наказ Державного спеціалізованого підприємства «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами» № 620 о/с від 20 вересня 2021 року про звільнення [PERSON] з 16 вересня 2021 року від виконання обов`язків генерального директора ДСП «ЦППРВ» на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП. Поновлено [PERSON] на роботі на посаді виконуючого обов`язки генерального директора державного спеціалізованого підприємства «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами» у державному спеціалізованому підприємстві «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами». Стягнуто з Державного спеціалізованого підприємства «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17 вересня 2021 року до дня поновлення на роботі, обрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року, який на день пред`явлення даного позову становить 1 592 469 грн. (один мільйон п`ятсот дев`яносто дві тисячі чотириста шістдесят дев`ять гривень) без врахування сум податків та зборів. Стягнуто з Державного спеціалізованого підприємства „Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами" на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 25 000 (двадцять п`ять тисяч) грн. 00 коп. Стягнуто з Державного агентства України з управління зоною відчуження моральну шкоду у розмірі 25 000 (двадцять п`ять тисяч) грн. 00 коп. на користь [PERSON] . У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Суд рішення в частині поновлення на роботі звернув до негайного виконання. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат. На виконання рішення суду ДАЗВ було видано наказ від 09.11.2022 № 116/ос «Про поновлення на роботі», яким [PERSON] поновлено на роботі. Відповідно до наказу № 118-ос від 11.11.2022 «Про звільнення від виконання обов`язків за посадою генерального директора ДСП «ЦППРВ», [PERSON] звільнено від виконання обов`язків за посадою генерального директора 11.11.2022 за прогул без поважних причин на підставі п. 4. ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Постановою Київського апеляційного суду від 17 травня 2023 року апеляційну скаргу ДСП «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами» задовольнив. Рішення Іванківського районного суду Київської області у справі № 366/3222/21 від 08 листопада 2022 року скасував та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] відмовив. Наказом Державного агентства України з управління зоною відчуження від 15.01.2024 № 07-ос визнано такими, що втратили чинність наказ ДАЗВ від 09.11.2022 №116-ос «Про поновлення на роботі» та наказ ДАЗВ від 11.11.2022 № 118-ос «Про звільнення від виконання обов`язків за посадою генерального директора ДСП «ЦППРВ» [PERSON] ». Постановою Великої палати Верховного Суду від 22.05.2024 у справі № 366/3222/21 постанову Київського апеляційного суду від 17.05.2023 залишено без змін. Правове регулювання та мотиви, з яких виходить суд Суд у порядку загального позовного провадження, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. За загальним правилом, передбаченим статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. З урахуванням вимог трудового законодавства у справах, в яких оспорюється законність звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Вказаний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 17 червня 2022 року у справі № 357/1330/21. Крім того, відповідно до положень статті 9 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1982 року № 158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця» тягар доведення наявності законної підстави для звільнення лежить на роботодавці. Порушенням трудової дисципліни є невиконання чи неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків. Власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір у випадку здійснення працівником прогулу без поважних причин (пункт 4 частини першої статті 40 КЗпП). Згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 235/2284/17 (провадження № 61-72св17) вказано, що "прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня (постанова Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 761/30967/15-ц). Таким чином, у пункті 4 статті 40 КЗпП України встановлено право роботодавця обрати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника. У частині першій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Судом встановлено, що згідно наказу Державного агентства України управління зоною відчуження № 147- ос від 16 вересня 2021 року [PERSON] звільнено з 16 вересня 2021 року від виконання обов`язків генерального директора державного спеціалізованого підприємства «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами» на підставі пункту 2 статті 36 Кодексу законів про працю України. На виконання наказу ДАЗВ № 147-ос від 16 вересня 2021 року було винесено наказ ДСП «ЦППРВ» № 620 о/с від 20 вересня 2021 року про звільнення [PERSON] з 16 вересня 2021 року від виконання обов`язків генерального директора ДСП «ЦППРВ» на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України. Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиція - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню. Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, варто розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень (постанова КЦС ВС від 19.12.2019 по справі №520/11429/17). Судом встановлено, що Рішенням Іванківського районного суду Київської області у справі № 366/3222/21 від 08.11.2022, скасовано наказ Державного агентства України з управління зоною відчуження № 147-ос від 16 вересня 2021 року та наказ Державного спеціалізованого підприємства «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами» № 620 о/с від 20 вересня 2021 року про звільнення [PERSON] з 16 вересня 2021 року. Поновлено [PERSON] на роботі на посаді виконуючого обов`язки генерального директора державного спеціалізованого підприємства «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами». Відповідно до статті 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню. На виконання рішення суду ДАЗВ було видано наказ від 09.11.2022 № 116/ос «Про поновлення на роботі» відносно [PERSON] . Згідно наказу № 118-ос від 11.11.2022 «Про звільнення від виконання обов`язків за посадою генерального директора ДСП «ЦППРВ» [PERSON] звільнено від виконання обов`язків за посадою генерального директора 11.11.2022 за прогул без поважних причин на підставі п. 4. ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Постановою Київського апеляційного суду від 17 травня 2023 року рішення Іванківського районного суду Київської області у справі № 366/3222/21 від 08 листопада 2022 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Постановою Великої палати Верховного Суду від 22.05.2024 у справі № 366/3222/21 постанову Київського апеляційного суду від 17.05.2023 залишено без змін. Суд вважає, що судові рішення у справі № 366/3222/21, які набрали законної сили, для вирішення спору, що розглядається мають преюдиціальне значення, а обставини та факти встановлені цими рішення мають обов`язковий характер та не підлягають доказуванню. Тобто, апеляційний суд скасував рішення суду першої інстанції від 08.11.2022 і визнав факт звільнення [PERSON] від 16.09.2021 правомірним, а отже суд враховуючи вказані обставини приходить до висновку, що наказ про поновлення на роботі від 09.11.2022 № 116/ос втрачає силу, а працівник вважається звільненим з дати, зазначеної в наказі про звільнення № 147-ос від 16 вересня 2021 року. Якщо судове рішення немайнового характеру після його виконання скасоване і справу повернуто на новий розгляд, а під час нового розгляду справи в позові відмовлено, зобов`язання, вчинені під час виконання рішення суду, мають бути повернуті до первісного стану, що передував виконанню рішення суду. Відповідно до наказу № 118-ос від 11.11.2022 «Про звільнення від виконання обов`язків за посадою генерального директора ДСП «ЦППРВ» [PERSON] звільнено від виконання обов`язків за посадою генерального директора 11.11.2022 за прогул без поважних причин на підставі п. 4. ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Суд приходить до висновків, що оскільки апеляційним судом визнано звільнення [PERSON] від 16.09.2021 правомірним, то чинність наказу про поновлення на роботі працівника від 09.11.2022 №116-ос припиняється з дати його видання, і трудові відносини, що були укладені відповідно до цього наказу, вважаються такими, що не відбулися. А отже, наступні дії у вигляді видання наказу № 118-ос від 11.11.2022 є похідними від поновлення на роботі працівника, та втрачають чинність і не несуть юридичних наслідків. Трудові відносини з працівниками припиняються з припиненням укладеного з ними трудового договору, тобто в разі звільнення працівника. Положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2023 року в справі № 593/1156/21 (провадження № 61-11963св23)). У трудових правовідносинах як працівник, так і роботодавець мають діяти добросовісно, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Принцип добросовісності в трудовому праві характеризується прагненням суб`єктів належним чином, сумлінно здійснювати трудові права й виконувати обов`язки, передбачені трудовим законодавством та трудовим договором. Реалізуючи права і виконуючи обов`язки, суб`єкти трудових правовідносин зобов`язані утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди працівнику, роботодавцю, довкіллю або державі. Не допускаються дії працівника чи роботодавця, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (див. пункти 5.19. - 5.21 постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15 березня 2023 року в справі № 910/17459/20). Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)). Судом встановлено, що з дати скасування наказу на звільнення [PERSON] та поновлення на посаду за судовим рішенням від 08 листопада 2022 року, останній фактично не працював на підприємстві та не виконував передбачені за трудовим договором та інструкцією посадові обов`язки. Зокрема, відповідно до наданих доказів 09.11.2022, у день прийняття наказу №116-ос «Про поновлення на роботі», [PERSON] перебував у Республіці Кіпр у зв`язку із воєнним діями, які ведуться на території України. [PERSON] звертався до ДАЗВ із заявами про надання відпусток, зокрема: 09.11.2022 - про надання щорічної відпустки строком 21 календарний день; 10.11.2022 - про надання відпустки без збереження заробітної плати строком на 30 календарних днів та 10.11.2022 - про надання відпустки без збереження заробітної плати строком на 45 календарних днів. Як встановлено, з питань надання відпусток [PERSON] згідно заяв від 09.11.2022 та 10.11.2022, ДАЗВ листами від 10.11.2022 № 01-2539/9-22 та від 1 1.11.2022 № 01-2548/9-22 відмовило у їх наданні, оскільки, відповідно до частини другої статті 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у період дії воєнного стану роботодавець може відмовити працівнику у наданні будь-якого виду відпусток (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку), якщо такий працівник залучений до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури. Крім того, 15.01.2024 наказом № 07-ос Державне агентство України з управління зоною відчуження визнали такими, що втратили чинність наказ ДАЗВ від 09.11.2022 № 116-ос «Про поновлення на роботі» та наказ ДАЗВ від 11.11.2022 № 118-ос «Про звільнення від виконання обов`язків за посадою генерального директора ДСП «ЦППРВ» [PERSON] ». Враховуючи викладене, суд вважає, що в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу, виданого Державним агентством з управління зоною відчуження за № 118-ос від 11.11.2022 та поновлення на роботі [PERSON] необхідно відмовити, у зв`язку з втратою чинності наказу, що оспорюється. Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу Середній заробіток за ч. 2 ст. 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло в працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах. Судом з`ясовано, що наказом ДАЗВ від 09.11.2022 № 116-ос позивача було поновлено на роботі, а наказом ДАЗВ від 11.11.2022 № 118-ос «Про звільнення від виконання обов`язків за посадою генерального директора ДСП «ЦППРВ» [PERSON] », позивача було звільнено з займаної посади. На думку позивача вказане звільнення було незаконним. 17.05.2023 постановою Київського апеляційного суду по справі № 366/3222/21 було скасовано рішення Іванківського районного суду Київської області від 08.11.2022. Позивач вважає, що з 12.11.2022 по 17.05.2023 - вимушений прогул, а отже він має право за цей період на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Суд після встановлення всіх обставин в справі приходить до наступних висновків. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) вказано, що "середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи. Тобто, в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату. Вказана норма права, крім превентивної функції, виконує функцію соціальну, задовольняючи потребу працівника в засобах до існування на період незаконного звільнення. Відтак, за умови встановлення факту незаконного звільнення особи, час вимушеного прогулу працівника повинен бути оплаченим і спір розглянутим в одному позовному провадженні з вирішенням питання про поновлення на роботі, або в різних провадженнях, що не впливає на розрахунок середнього заробітку, оскільки період за який він обраховується є сталим для звільненого працівника. Таке тлумачення відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, сприяє дотриманню балансу прав і законних інтересів незаконно звільнених працівників, які були позбавлені можливості працювати та отримувати гарантовану на конституційному рівні винагороду за виконану роботу, та стимулює несумлінних роботодавців, які порушили таке конституційне право працівників, у подальшому дотримуватися норм чинного законодавства. Правова природа середнього заробітку за час вимушеного прогулу відрізняється від правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Середній заробіток за час вимушеного прогулу - це заробітна плата, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні таким не є. Заробітна плата не може сплачуватися особі, яка не перебуває в трудових відносинах з роботодавцем, який проводить виплату. При виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати бо є заробітною платою. Отже, спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не зі своєї вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці. Судом з`ясовано, що рішеннями судів, що набрали законної сили по справі № 366/3222/21, встановлено правомірне звільнення [PERSON] згідно наказу Державного агентства України з управління зоною відчуження № 147-ос від 16 вересня 2021 року та наказу Державного спеціалізованого підприємства «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами» № 620 о/с від 20 вересня 2021 року, саме з 16 вересня 2021 року. Тобто, [PERSON] фактично не перебував в трудових відносинах з роботодавцем з 16.09.2021 року, а після винесення наказу ДАЗВ від 09.11.2022 № 116-ос щодо поновлення на роботі позивача, (що втратив свою чинність), [PERSON] не працював на підприємстві та не виконував обов`язків за трудовим договором, перебуваючи за кордоном. Також, враховуючи, що суд дійшов висновків, що наказ ДАЗВ від 11.11.2022 № 118-ос «Про звільнення від виконання обов`язків за посадою генерального директора ДСП «ЦППРВ» [PERSON] » втратив свою чинність, а отже відсутні правові підстави для визнання вказаного наказу незаконним, тому і підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні. Зважаючи на викладене, враховуючи, що позивачем не доведено факт незаконного звільнення, а також виконання [PERSON] трудових обов`язків після поновлення на роботі, позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягають задоволенню. Судовий збір: Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача. При поданні позову до суду, Позивачем судовий збір не сплачувався, оскільки відповідно до п.1. ч. 1. ст. 5 Закону України «Про судовий збір» Позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Також, Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 08.02.2022 по справі №755/12623/19 зробила правовий висновок, згідно з яким спір про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не з власної вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці. За пред`явлення вимоги про стягнення середнього заробітку, передбаченого частиною другою статті 235 КЗпП України позивачі звільняються від сплати судового збору в усіх судових інстанціях на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI (ЗУ «Про судовий збір»). Таким чином, оскільки Позивач при зверненні до суду із вказаним позовом, був звільнений від сплати судового збору, рішенням суду у задоволенні позовних вимог відмовлено, тому судовий збір у даній справі не відшкодовується. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed