Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-17 00:00:00

До Автозаводського районного суду міста Кременчука звернулось із позовом ТОВ «Фінансова компанія КЕШ ТУ ГОУ» до [PERSON] про стягнення заборгованості. У обґрунтування позовних вимог зазначено, що 17.02.2022 між ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» та ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» укладений договір факторингу № 02-17/02/2022, відповідно до якого ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» відступило ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» за плату належні йому права вимоги до боржників, зазначених у реєстрі боржників, у тому числі і до [PERSON] 03.04.2021 між первісним кредитором ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП», правонаступником якого є ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ», та відповідачкою по справі [PERSON] укладений кредитний договір № 26590 про надання кредиту шляхом використання позичальницею одноразового ідентифікатора (електронного підпису), надісланого на її номер мобільного телефону. Підписуючи договір, відповідачка підтвердила ознайомлення із усіма умовами цього договору, розуміє, погоджується і зобов`язується їх дотримуватися. Зазначають, що ці правила є публічною пропозицією (офертою) у розумінні ст. ст. 641, 644 ЦК України на укладення договору кредиту та визначають порядок, умови кредитування, права, обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору. Згідно пунктів\~1.1,\~2.4\~кредитного договору\~первісний кредитор\~надає позичальниці\~кредит у\~безготівковій формі\~на платіжну\~банківську карту\~№ [NUMBER] , зазначену позичальницею, на умовах строковості, зворотності, платності, а остання зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування ним, виконати інші обов`язки, передбачені кредитним договором. Розмір виданого кредиту становить 3000,00 грн, дата надання кредиту - 03.04.2021, строк кредиту - 20 днів, стандартна процентна ставка 2,5 % в день або 912, 5 % річних. Згідно виписки з особового рахунку за кредитним договором станом на 25.06.2024 загальний розмір заборгованості становить 18000,00 грн, яка складається із простроченої заборгованості по кредиту - 3000,00 грн та простроченої заборгованості за процентами - 15000,00 грн. Позивач у позові зазначає, що доказом видачі кредитних коштів на виконання первісного кредитора пункту 2.4 кредитного договору, є інформаційна довідка ТОВ «Платежі онлайн» від 20.05.2024, згідно якої 03.04.2021 на картковий рахунок відповідачки перераховані кредитні кошти у розмірі 3000,00 грн за реквізитами платіжної картки № [NUMBER] . 06.01.2025 судом отримана інформація у порядку, передбаченому частиною 1 ст. 187 ЦПК України, про \~зареєстроване проживання (перебування) фізичної особи - відповідачки. 07.01.2025 ухвалою судді відкрите провадження по справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін на 18.02.2025. 05.02.2025 представником відповідачки (адвокатом) Наріжною Д.Є. наданий суду відзив на позову заяву, згідно якого просять відмовити повністю у задоволенні позовних вимог позивача. У обґрунтування відзиву зазначено, що пунктами 1.2, 1.3 наданого позивачем кредитного договору передбачено орієнтовну загальну вартість кредиту на дату укладення договору у розмірі 3000 грн, фіксовану процентну ставку, яка становить 2,5 % на добу. Таким чином, розмір заборгованості по процентам становить 1500,00 грн (3000 грн х 2,5 % на добу х 20 днів). Пунктами 1.4, 1.5 кредитного договору зазначено, що кредит надається у безготівковій формі на реквізити платіжної банківської картки, зазначеної позичальницею. За використання системи дистанційного отримання кредитних коштів позичальниця зобов`язана сплатити комісію у розмірі 15 % від суми кредиту, тобто 450 грн. Таким чином, загальна сума заборгованості за договором становить 4950 грн, що не зеперувалось відповідачкою та її представником та не спростоване у поданих ними документах. Крім того, заперечення проти позову обґрунтовані тим, що строк надання кредиту згідно умов договору становить 20 днів, тобто до 22.04.2021. Після цієї дати, на думку представника відповідачки, у позивача відсутнє право нараховувати передбачені договором проценти за кредитом. 17.02.2025 до суду представником позивача (адвокатом) Пархомчуком С.В. надана відповідь на відзив, згідно якої вважає відзив безпідставним, необґрунтованим, таким, що не підлягає задоволенню з урахуванням такого. Пунктом 2.3 кредитного договору визначено, що обчислення строку користування кредитом та нарахування процентів здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. Проценти нараховуються у відсотках від суми кредиту, починаючи з першого дня надання кредиту клієнту та до дня повного погашення заборгованості включно. У випадку прострочення погашення кредиту, проценти нараховуються і за період прострочення, але не більше 180 календарних днів поспіль з моменту виникнення такого прострочення. Представник позивача зазначає, що між сторонами узгоджений розмір кредиту, грошову одиницю, у якій надано кредит, строк та умови кредитування. Щодо тверджень про безпідставність нарахування відсотків поза межами строку дії кредитного договору, представник позивача посилається на постанову Верховного Суду від 05.04.2023 по справі № 910/4518/16, згідно якої можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежить від підстави їх нарахування відповідно до частини 2 ст. 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника («за користування кредитом»). Зазначають, що згідно умов укладеного договору нарахування відсотків здійснювалось саме за кожен день користування кредитом, тобто умовами договору не передбачена відповідальність за неналежне виконання зобов`язання позичальницею відповідно до ст. 625 ЦК України. Позичальниця погодилась на умови визначені кредитним договором щодо його пролонгації та нарахування відсотків у випадку прострочення повернення кредиту, а тому вважають, що її твердження про незаконність нарахування процентів є необґрунтованим. Крім того, представник позивача зазначає, що 17.02.2022 між ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» та ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» укладений договір факторингу № 02-17/02/2022. Відповідно до реєстру боржників від 17.02.2022 ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» набуло права грошової вимоги до [PERSON] . Пунктом 1.2 договору факторингу фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає факторові своє право грошової вимоги до боржників. Саме цим ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» гарантує, що йому належить право вимоги по всім кредитним договорам переуступлених до ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ», у тому числі по кредитному договору № 26590 від 03.04.2021. 17.02.2025 до суду представником позивача (адвокатом) Пархомчуком С.В. надана заява про стягнення із відповідачки витрат на правничу допомогу у розмірі 10500,00 грн. 18.02.2025 у судове засідання не з`явились представник позивача, відповідачка та її представник, повідомлені належним чином про дату, час, місце розгляду справи. Дослідивши усі матеріали справи, у тому числі заяви та клопотання сторін, суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення, прийшовши до наступних висновків. Відповідно до\~ст. 55 Конституції України\~права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Ст. ст.\~15,\~16 ЦК України\~передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту права, встановлених цивільним законодавством, є зокрема, його визнання. Відповідно до ст. ст.\~12,\~13, 81 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У постановах Верховного Суду від 08.08.2019 по справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 по справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Ст. 1054 ЦК України\~встановлює, що за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом установлено, що 03.04.2021 між ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» та [PERSON] укладений кредитний договір № 26590 про надання фінансового кредиту із використанням одноразового ідентифікатора. Згідно зазначеного договору Товариство зобов`язувалось надати позичальниці кредит у розмірі 3000,00 грн, дата видачі кредиту - 03.04.2021, строк кредитування - 20 днів, стандартна процентна ставка 2,5 % в день або 912,5 % річних. Пунктом 2.3 кредитного договору у випадку прострочення погашення кредиту проценти нараховуються і за період прострочення, але не більше ніж 180 календарних днів моменту виникнення такої прострочення. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 по справі № 444/9519/12 Суд прийшов до висновку, що відповідно до частини 1 ст. 1048, частини 1 ст. 1054\~ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Норма абзацу 2 частини 1 ст.\~1048\~ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін, може бути застосований виключно у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування або у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно частини 2 ст.\~1050\~ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Великою Палатою Верховного Суду від 05.04.2023 по справі № 910/4518/16, Суд прийшов до висновків про наступне: проценти на підставі ст.\~1048\~ЦК України сплачуються не за факт отримання позичальником кредиту, а за користування кредитом, тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (пункт 81); норма абзацу 2 частини 1 ст.\~1048\~ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін, може бути застосована виключно у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною 2 ст.\~1050\~ЦК України (пункт 91); на період після прострочення виконання зобов`язання із повернення кредиту, кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а кредитор вправі вимагати повернення боргу разом із процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування, тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо після закінчення кредитування, а тому не повинен сплачувати за нього проценти на підставі ст. 1048 ЦК України. У цьому випадку настає відповідальність боржника, як обов`язок сплати процентів, згідно ст.\~625\~ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором (пункт 97); компенсаторний характер процентів, передбачених ст.\~625\~ЦК України не свідчить, що проценти є платою боржника за користування кредитом, тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а є мірою відповідальності. На відміну від процентів за користування кредитом, до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність (пункт 106); можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно частини 2\~ст. 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, або у відповідному розділі договору передбачили виключно проценти за правомірну поведінку позичальника за користування кредитом. У разі сумнівів слід застосовувати принцип «слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав» з лат. «verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem» (пункт 128). З урахуванням наведеного, суд враховує доводи представника відповідача про те, що нарахування процентів за користування кредитом після настання строку його повернення є безпідставним. Подібне нарахування процентів не відповідає суті кредитного договору, не відноситься до поняття «користування кредитом», а тому умова кредитного договору про нарахування процентів у разі прострочення погашення кредиту, у тому числі за період прострочення, але не більше 180 календарних днів, не підлягає застосуванню. Зазначене по своїй суті не є платою за правомірне користування кредитом, є платою у разі прострочення виконання зобов`язання. Суд звертає увагу, що у договорі визначений строк його дії 20 днів, а тому умова про те, що договір діє до повного його виконання не визначає строк дії договору, є суперечливою по відношенню до узгодженого сторонами строку, а тому застосуванню не підлягає. Матеріали справи не містять доказів здійснення відповідачкою оплат за кредитним договором та відомостей про продовження строку його дії відповідно до пункту 3.3.3 кредитного договору. Зазначене не спростоване і у судовому засіданні. Сторонами узгоджено у додатку 1 до кредитного договору графік розрахунків та орієнтовну сукупну вартість кредиту за 20 днів користування ним, що становить 4950,00 грн, з яких сума кредиту - 300,00 грн, сума комісії за користування системою у розмірі 15 % - 450,00 грн, фіксована процентна ставка за користування кредитом 2,5 %,\~сума нарахованих процентів за користування кредитом 1500,00 грн. А тому, суд приходить до висновку про стягнення суми процентів за користування кредитом протягом 21 дня строку його дії у розмірі, узгодженому сторонами. Факт надання позичальниці кредитних коштів у розмірі 3000,00 грн стверджується інформаційною довідкою ТОВ «Платежі онлайн» від 21.05.2024 за вих № 4871/05. Зазначене не заперечувалось та не спростоване відповідачкою, її представником у поданих суду документах. Згідно пункту 3.4.2 кредитного договору позичальниця зобов`язалась повернути кредитні кошти та сплачувати проценти за користування ним у порядку встановленому договором. Відповідно до ст. ст. 526,\~527, 530, 612 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином, протягом певного строку відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не приступив до його виконання або не виконав його у строк, установлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після розстрочення. Відповідачка порушила умови кредитного договору, не виконала належним чином взяті обов`язки в частині своєчасного погашення кредиту та процентів. За період дії договору утворилась заборгованість у розмірі 4950 грн, що стверджується наданим розрахунком заборгованості та підлягає стягненню із відповідачки на користь позивача. Суд враховує, що\~Законом України «Про електронну комерцію»\~передбачена можливість укладення електронних договорів, ст.12\~якого передбачено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Згідно пункту 12 частини 1\~ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»\~одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Враховуючи, що кредитний договір підписаний позичальницею у електронній формі з використанням одноразового ідентифікатора згідно\~ст.\~12\~Закону України\~«Про електронну\~комерцію» при укладенні договору сторонами досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов, а тому такий правочин слід вважати укладеним. Про допустимість такої форми укладення правочинів зазначено у правових позиціях Верховного Суду, викладених у постановах від 12.01.2021 по справі № 524/5556/19, від 22.09.2022 по справі № 234/7163/20, від 12.06.2023 по справі № 263/3470/20. Крім того, судов установлено, що 17.02.2022 між ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» та ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» укладений договір факторингу № 02-17/02/2022. Відповідно до реєстру боржників від 17.02.2022 ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» набуло права грошової вимоги до [PERSON] . Факт укладення цього договору стверджується копією договору, витягом з реєстру боржників та докази\~на підтвердження оплати\~за договором\~факторингу. Подібне відступлення права вимоги відповідає положенням\~ст. 1077 ЦК України, згідно якої за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до боржника. Згідно сталої практики Верховного Суду доказом на підтвердження факту набуття прав вимоги\~за кредитним договором,\~є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги,\~які відступаються,\~за\~умови, що вони містять дані\~про кредитні договори,\~а також\~обов`язково докази\~на підтвердження оплати\~за договором\~факторингу (постанови Верховного Суду від 02.11.2021 по справі № 905/306/17, від 29.06.2021 по справі № 753/20537/18, від 21.07.2021 по справі № 334/6972/17, від 27.09.2021 по справі № 5026/886/2012, від 15.04.2024 по справі № 2221/2373/12). Таким чином, позивачем надані докази на підтвердження переходу права вимоги від первісного до нового кредитора\~за договором\~позики № 26590 від 03.04.2021, а тому ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» на законних підставах набуло право грошової вимоги до [PERSON] . Заборгованість позичальниці залишається непогашеною. У рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 року № 7-рп/2013 Судом вказано, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається\~слабкою стороною\~у договорі та підлягає особливому правовому захисту із урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 27.11.2024 по справі № 190/2037/23 взято до уваги нерівний стан сторін у зазначених договірних правовідносинах, які є споживчими за своєю правовою природою. При цьому правові та фактичні можливості доведення обставин справи належать переважно позивачу, доводи та підстави позову якого не були належним обґрунтуванні під час судового розгляду справи. Ураховуючи споживчий характер правовідносин між сторонами, Верховний Суд виходить з того, що за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є\~«слабкою» стороною\~у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними». За таких обставин, вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, а саме: в частині стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором у розмірі 4950 грн. Стягнення нарахованих процентів за користування кредитом поза межами встановленого договором строку його дії задоволенню не підлягають. Європейський суд з прав людини вказав, що пунктом 1 ст. 6 Конвенції з прав людини суди зобов`язані давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 цієї Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (параграф 23 рішення Європейського суду з прав людини «Pronina v. Ukraine», n. 63566/00, 18.07.2006). В частині стягнення із відповідачки судових витрат, суд керується ст. 133 ЦПК України, згідно якої судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, у тому числі і на професійну правничу допомогу. Розподіл судових витрат між сторонами регламентований частинами 1, 2 ст. 141 ЦПК України. Відповідно до зазначеної норми судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: (1) у разі задоволення позову - на відповідача; (2) у разі відмови в позові - на позивача; (3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ураховуючи, що позовні вимоги позивача задоволено частково у розмірі 4950 грн 00 коп, тобто на 27,5 % від суми 18000 грн 00 коп, а тому на підставі частин 1, 2 ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути понесені ним витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме: зі сплати судового збору у розмірі 666 грн 16 коп (2422,40 грн х 27,5 %) та витрати на правничу допомогу у розмірі 2887 грн 50 коп (10500,00 грн х 27,5 %). На підставі ст. 259 ЦПК України залежно від складності справи складання повного рішення суду може бути відкладено на строк не більш як на десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як на п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Outcome: partial