Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-17 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. 08.04.2024 представник позивача [PERSON] адвокат Пізняк В.І. звернувся до суду з позовом до держави в особі Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконною бездіяльністю органу досудового розслідування в обґрунтування якого зазначив, що в провадженні слідчого управління ГУ НП в Дніпропетровській області перебуває кримінальне провадження №12017040000000106 від 03.02.2017 в якому [PERSON] є потерпілим. Постановою старшого слідчого в ОВС слідчого управління ГУ НП в Дніпропетровській області Кукуш А.В. від 09.06.2017 вказане кримінальне провадження закрито на підставі п. 2 ч.1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Між тим, 12.10.2017 за ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпро на підставі відповідної скарги [PERSON] скасовано вищевказану постанову слідчого про закриття кримінального провадження №12017040000000106. Позивач зазначає, що з моменту скасування постанови, а саме з 12.10.2017 до теперішнього часу, тобто сім років, не проведено жодної слідчої дії, що на його думку, очевидно вказує на порушення розумних строків під час досудового розслідування. Надмірна тривалість кримінального провадження призвела до моральних страждань [PERSON] , зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо. Крім того, представник зазначив, що [PERSON] матеріальна та моральна шкода спричинена тим, що у зв`язку з відмовою у розслідуванні кримінального провадження винні особи, які під впливом погроз та шахрайських дій змушували позивача укладати кредитні договори за якими техніку та кошти позивач не отримував (у деяких випадках про договори позивачу взагалі не було відомо), до відповідальності не притягнуті, фінансовими установами до [PERSON] подано позови на загальну суму 140 962,28 грн. Також, в обґрунтування моральної шкоди зазначено ще й те, що позивач отримує постійні телефонні дзвінки від колекторських організацій про повернення цих коштів, на адресу підприємства, в якому працює [PERSON] , надійшли постанови від державних виконавців про примусове здійснення стягнень з його заробітної плати на відшкодування незаконних боргів та вже відбулися списання частини його заробітку. Наголосив, що позивач звертався до Софіївського районного суду Дніпропетровської області з вказаним позовом у грудні 2022 року. За результатом розгляду тієї справи за рішенням цього суду від 06.03.2023 у задоволенні його позову було відмовлено, проте за постановою Дніпровського апеляційного суду від 28.06.2023 вищевказане рішення суду першої інстанції скасовано, його позов задоволено частково, зокрема стягнуто з ГУ НП в Дніпропетровській області на користь [PERSON] моральну шкоду завдану незаконною бездіяльністю органу досудового розслідування у розмірі 10 000 гривень. За постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 24.01.2024 постанову суду апеляційної інстанції змінено лише у частині порядку стягнення вказаних коштів, де зазначено про необхідність її стягнення не безпосередньо з ГУ НП в Дніпропетровській області, а з Державного бюджету України. Між тим, посилаючись на те, що незважаючи на ухвалення вказаних судових рішень орган досудового розслідування до цього часу так і не вчинив жодних слідчих дій у рамках кримінального провадження №12017040000000106, чим продовжив вчиняти протиправну бездіяльність, представник позивача просив стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 1 000 000 гривень, а також стягнути судові втирати понесені у зв`язку з судовим розглядом справи, а саме витрати на професійну правничу допомогу. Заяви (клопотання) сторін та процесуальні дії суду у справі. 12.04.2024 за ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у порядку загального позовного провадження (а.с.39); 07.05.2024 на адресу суду надійшов відзив на позов від відповідача ГУ НП в\~Дніпропетровській області, відповідно до якого останній просив відмовити в задоволенні позовних вимог повністю. В обґрунтування відзиву зазначено, що слідчим управлінням ГУНП в Дніпропетровській області здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12015230100000663 від 27.08.2015, за підозрою [PERSON] та ін. у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 146, ч. 5 ст. 186, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 263 КК України. При проведені досудового розслідування було встановлено, що в період з 2014-2015 роки на території м. Кривого Рогу Дніпропетровської області під керівництвом [PERSON] було створено організовану групу для вчинення тяжких та особливо тяжких злочинів. Ця організована злочинна група, діючи з корисливих мотивів, в період з вересня 2014 року по 20.12.2016 заволоділа майном (грошовими коштами) потерпілих шляхом грабежів, шахрайств та розбійного нападу на загальну суму 1 045 326,35 гривень. В ході проведення досудового розслідування з метою з`ясування обставин скоєння кримінального правопорушення, орган досудового розслідування неодноразово викликав до себе [PERSON] , проте виявилося, що після подачі заяви до поліції останній виїхав за кордон на територію Європейського Союзу і в подальшому на виклики слідчого не з`являвся, що унеможливлювало виконання завдань кримінального провадження в контексті швидкого та повного досудового розслідування, а також встановлення суб`єкта кримінального правопорушення, який вчинив кримінальне правопорушення відносно [PERSON] , суми завданого збитку [PERSON] та інших обставин кримінального правопорушення та неможливості проведення всіх необхідних слідчих дій. Відтак, 09 червня 2017 року, враховуючи строки досудового розслідування та вищевикладене кримінальне провадження № 12017040000000106, внесене за заявою [PERSON] , яке було об`єднано з кримінальним провадженням № 12015230100000663, було закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. 14.06.2017 обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 12015230100000663 від 27.08.2015 за обвинуваченням [PERSON] та інших за ч. 3 ст. 146, ч. 5 ст. 186, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 263 КК України направлено до Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу. Після направлення вищевказаного обвинувального акту до слідчого управління не надходила ухвала слідчого судді та постанова прокурора про скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження № 12017040000000106, яке було об`єднане з кримінальним провадження № 12015230100000663 та скеровано з обвинувальним актом до суду, а також не внесено відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Крім того, відповідач зазначив, що він не згоден з відшкодуванням моральної шкоди. Вважає, що позивач не надав суду доказів, які б підтверджували факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, психосоматичних та психоемоційних змін, доказів необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків і відновлення стосунків з оточуючими людьми, як і доказів втрати чи погіршення таких зв`язків, стану та стосунків внаслідок зневажливого ставлення до виконання обов`язків, що виразилось у бездіяльності органу досудового розслідування, на думку останнього, під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12017040000000106, а відтак відсутній причинно-наслідковий зв`язок між вказаними наслідками та діяннями, що в свою чергу вказує на відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] щодо стягнення на його користь завдану моральну шкоду у розмірі 1 000 000 гривень. Також наголосила, що у разі доведення завдання моральної шкоди позивачеві, розмір відшкодування моральної шкоди має бути достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Окрім цього зазначила, що вимоги щодо стягнення на його користь з відповідача витрат на правничу допомогу є необґрунтованою та не містить доказів на підтвердження таких витрат (а.с.40-47). 14.05.2024 за ухвалою суду, згідно заяви Дніпропетровської обласної прокуратури від 14.05.2024, останню залучено до участі у розгляді справи у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору (а.с.52-55, 68). 28.05.2024 надійшли заперечення на позов від третьої особи Дніпропетровської обласної прокуратури, згідно яких також просила повністю відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] . В обґрунтування своїх заперечень, окрім обставин та доводів зазначених відповідачем у своєму відзиві, представник третьої особи зазначила, що ухвала Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12.10.2017, якою задоволено скаргу [PERSON] та скасовано постанову слідчого від 09.06.2017 про закриття кримінального провадження №12017040000000106, не містить будь-яких даних щодо відновлення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні, продовження у ньому строків проведення досудового розслідування, виконання конкретних слідчих (розшукових) дій, порядку і способу внесення відповідних відомостей до ЄРДР, тощо, тому станом на теперішній час, будь - які законні підстави для проведення слідчих дій в рамках кримінального провадження № 12017040000000106 від 03.02.2017 відсутні. Згідно обвинувального акта по кримінальному провадженню N° 12015230100000663 [PERSON] потерпілим не визнавався. Прокуратурою області до ЄРДР внесено відомості за №42019040000000757 від 13.12.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, за фактом заволодіння шляхом обману 19.09.2016 за адресою: [ADDRESS] [PERSON] та іншими за попередньою змовою між собою грошовими коштами [PERSON] в сумі 20 600 грн., заподіявши йому матеріальних збитків на вказану суму. Підслідність у кримінальному провадженні визначено за СВ Криворізького ВП ГУ НП в Дніпропетровській області, а матеріали кримінального провадження для організації проведення досудового розслідування та здійснення процесуального керівництва досудовим розслідуванням направлено до Криворізької місцевої прокуратури №3. Також вважає, що представник позивача не довів належними та допустимими доказами заподіяння позивачу моральної шкоди як наслідок надмірної тривалості кримінального провадження, а посилання представника позивача як обґрунтування завданої моральної шкоди через необхідність звернення його до суду не можуть бути належною правовою підставою для її відшкодування відповідачем. Самі по собі факти неправомірності певних дій чи бездіяльності за відсутності доведеного факту наявності вищезазначених втрат немайнового характеру, не є підставою для відшкодування моральної шкоди. Звернуто увагу, що позивач з аналогічною заявою вже звертався до Софіївського районного суду Дніпропетровської області, де за результатами розгляду даної справи судом першої інстанції у справі №193/1132/22 рішенням від 06.03.2023 йому було відмовлено в задоволенні позовних вимог. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28.06.2023 позовну заяву [PERSON] задоволено частково, та стягнуто на його користь 10 000 грн. З огляду на це вважає, що повторне стягнення моральної шкоди на користь позивача є неправомірним (а.с.76-81). 09.08.2024 за ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі і призначено її до судового розгляду (а.с.107). Позивач [PERSON] на виклик суду не з`явився. Його представник, адвокат Пізняк В.І. у судовому засіданні, посилаючись на обставини та доводи викладені у своєму позові, заявлені вимоги підтримав і просив їх задовольнити у повному обсязі. Представники відповідача, ГУ НП в Дніпропетровській області Новікова С.А. та третьої особи, Дніпропетровської обласної прокуратури, Бровко Н.М., у судовому засіданні, посилаючись на свій відзив та відповідно заперечення на позов, просили повністю відмовити у задоволенні позовних вимог. Фактичні обставини справи встановлені судом. Згідно рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 06.03.2023, постановленого у цивільній справі №193/1132/22, було відмовлено у задоволенні позову представника позивача [PERSON] , який діяв в інтересах позивача [PERSON] до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконною бездіяльністю органу досудового розслідування. Не погодившись за вказаним судовим рішенням, позивач подав до Дніпровського апеляційного суду апеляційну скаргу за результатом розгляду якої ухвалено постанову від 28.06.2023 про скасування вищевказаного рішення суду першої інстанції, а позов [PERSON] задоволено частково. Зокрема стягнуто з ГУ НП в Дніпропетровській області на користь [PERSON] моральну шкоду завдану незаконною бездіяльністю органу досудового розслідування у розмірі 10 000 гривень. За постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 24.01.2024 постанову суду апеляційного суду змінено лише у частині необхідності стягнення присуджених коштів (10\~000 грн) з Державного бюджету України. Згідно з частинами першою, третьою статті 12, частинами першою, п`ятою сьомою статті 81 ЦК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.\~Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.\~Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.\~Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.\~Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 82 ЦПК України визначені засади звільнення від доказування. Зокрема, згідно з частиною першою цієї Статті зазначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. При цьому частиною 5 цією передбачені застереження, що такі обставини можуть бути у загальному порядку спростовані особою, але за умови, якщо вона не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. В іншому випадку такі обставини доказуванню не підлягають. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зазначив, що «преюдиціальність обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта». У постанові Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у справі № 820/17548/14 зазначено, що преюдиціальні факти потрібно відрізняти від оцінки іншим судом певних обставин. Адже преюдиціальні факти - це явища дійсності, істинність яких вже була встановлена у рішенні, що виключає необхідність їх повторного з`ясування, тоді як юридична оцінка фактів - це оціночне судження, зроблене судом в процесі співставлення факту з нормою права, яка регулює відповідну сферу правовідносин. В іншій постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 320/4938/17, Верховний Суд зробив висновки про те, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини. Не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу. З огляду на викладене обставини, встановлені за судовими рішеннями суду Дніпровського апеляційного суду від 28.06.2023 та Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 24.01.2024 у цивільній справі №193/1132/22, мають преюдиційне значення для суду під час розв`язання цього спору. Зокрема, під час розгляду цивільної справи №193/1132/22, судами апеляційної та касаційної інстанції установлено таке. У провадженні слідчого управління ГУНП в Дніпропетровській області перебуває кримінальне провадження № 12017040000000106 від 03 лютого 2017 року в якому [PERSON] визнаний потерпілим. Відповідно до фабули з витягу з указаного кримінального провадження зазначено: «19 лютого 2016 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та інші невстановлені особи за попередньою змовою між собою, знаходячись по [ADDRESS] , шляхом обману та зловживання довірою, заволоділи чужим майном потерпілого [PERSON] , [INFO] , а саме грошима в сумі 20 600,00 грн, спричинивши йому матеріальних збитків на вищевказану суму». Постановою старшого слідчого в органах внутрішніх справ слідчого управління ГУНП в Дніпропетровській області Кукуш А. В. від 09 червня 2017 року кримінальне провадження № 12017040000000106 від 03 лютого 2017 року закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2017 року, з урахуванням ухвали цього самого суду від 19 грудня 2017 року про виправлення описки, скаргу [PERSON] задоволено. Постанову слідчого від 09 червня 2017 року про закриття кримінального провадження № 12017040000000106 скасовано (справа № 200/16632/17, провадження № 1-кс/200/10026/17). Ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 жовтня 2019 року у справі № 202/7242/18 скаргу [PERSON] на бездіяльність прокурора задоволено частково. Зобов`язано уповноважену особу прокуратури Дніпропетровської області розглянути в порядку статті 220 КПК України клопотання потерпілого [PERSON] про проведення слідчих дій, отримане 01 серпня 2019 року Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 січня 2021 року у справі № 201/12556/20 скаргу адвоката Пізняка В. І., який діє в інтересах [PERSON] , на бездіяльність прокурора щодо нерозгляду клопотання від 27 листопада 2020 року про недотримання розумних строків під час досудового розслідування задоволено. Зобов`язано керівника Дніпропетровської обласної прокуратури розглянути відповідно до положень статті 308 КПК України клопотання адвоката Пізняка В. І., який діє в інтересах [PERSON] , від 27 листопада 2020 року про недотримання розумних строків прокурором під час досудового розслідування, про що повідомити заявника. У матеріалах справи наявні листи-відповіді, надані Дніпропетровською обласною прокуратурою на неодноразові звернення [PERSON] та його адвоката Пізняка В. І., а саме: від 07 березня 2018 року № 21-5178-17, від 15 серпня 2019 року № 21-5178-17, від 02 квітня 2020 року № 21-5178-17, від 16 жовтня 2020 року № 21-5178-17, від 07 грудня 2020 року № 21-5178-17, від 18 лютого 2021 року № 31/2-5496-20, від 19 жовтня 2022 року № 09/6-5178-17, від 22 жовтня 2022 року № 21-5178-17, в яких, серед іншого, зазначено, що: «кримінальне провадження № 12017040000000106 від 03 лютого 2017 року під час досудового розслідування 09 лютого 2017 року об`єднано із кримінальним провадженням № 12015230100000663 від 27 серпня 2015 року. За результатами слідства 14 червня 2017 року обвинувальний акт у цьому провадженні в порядку пункту 3 частини другої статті 283, статей 291, 293 КПК України направлено до суду»; «ухвали слідчих суддів Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2017 року та від 19 грудня 2017 року не містять будь-яких даних щодо відновлення досудового розслідування у кримінальному провадженні, продовження у ньому строків проведення досудового розслідування, виконання конкретних слідчих (розшукових) дій, порядку і способу внесення відповідних відомостей до ЄРДР»; «будь-які слідчі дії в рамках кримінального провадження № 12017040000000106 від 03 лютого 2017 року з часу винесення слідчим постанови від 09 червня 2017 року про закриття вказаного кримінального провадження не проводились, процесуальні рішення не приймались»; «…слідчим управлінням ГУНП в Дніпропетровській області не розслідується, а обласною прокуратурою не здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 12017040000000106, а жодна особа з числа працівників прокуратури, у розумінні ухвал слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 жовтня 2019 року та від 26 листопада 2019 року на даний час не є процесуальним керівником у кримінальному провадженні № 12017040000000106, оскільки це провадження\~09 лютого 2017 року об`єднано із кримінальним провадженням № 12015230100000663 від 27 серпня 2015 року, обвинувальний акт в якому 14 червня 2017 року, в порядку пункту 3 частини другої статті 283, статей 291, 293 КПК України направлено до суду. У даному провадженні триває судовий розгляд»; «прокуратурою області внесено відомості до ЄРДР за № 42019040000000757 від 13 грудня 2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 190 КК України, за фактом заволодіння…коштами [PERSON] в сумі 20 600,00 грн»; «Дніпропетровською обласною прокуратурою на виконання ухвали слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 листопада 2020 року у справі № 202/6578/20 внесено відомості до ЄРДР за № 42020040000000760 за фактом невиконання ухвали Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 жовтня 2019 року…із попередньою правовою кваліфікацією, передбаченою частиною третьою статті 382 КК України». Згідно з довідки слідчого управління ГУНП в Дніпропетровській області про хід досудового розслідування кримінального провадження № 12015230100000663 від 27 серпня 2015 року вбачається, що: «у період 2014-2015 років на території м. Кривого Рогу Дніпропетровської області під керівництвом [PERSON] і [PERSON] було створено організовану групу, до якої увійшли [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а також [PERSON] , що увійшов пізніше до складу організованої групи, тим самим організувалося стійке об`єднання для вчинення тяжких та особливо тяжких злочинів, поєднане єдиним планом відомим учасникам групи, з розподілом функцій учасників групи, спрямоване на досягнення цього плану, відомого всім учасникам групи. Організована та під керівництвом [PERSON] , [PERSON] організована група в складі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , діючи у складі організованої групи, з єдиним злочинним умислом, з корисливих мотивів, об`єднані спільністю дій і єдиним злочинним наміром, у період з вересня 2014 року по 20 грудня 2016 року заволоділи майном (грошовими коштами) громадян: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] …шляхом грабежів, шахрайств та розбійного нападу, завдавши шкоди потерпілим на загальну суму 1 045 326,35 гривень. У ході проведення досудового розслідування після повідомлення про підозру [PERSON] та іншим були встановлені факти злочинної діяльності членів організованої групи, відомості про які були внесені до ЄРДР за відповідними номерами (36 кримінальних проваджень), які були об`єднані в одне провадження № 12015230100000663. 03 лютого 2017 року до ЄРДР внесені відомості за № 12017040000000106 за ознаками кримінального правопорушення, передбачених частиною другою статті 190 КК України за заявою [PERSON] , матеріали яких об`єднані в одне провадження з № 12015230100000663…При виконанні доручення оперативним підрозділом було встановлено, що [PERSON] після подачі заяви до органу досудового розслідування виїхав за кордон на територію Європейського Союзу і в подальшому на виклики слідчого не з`являвся, що унеможливлює виконання завдань кримінального провадження в контексті швидкого та повного досудового розслідування, а також встановлення суб`єкта кримінального правопорушення, який вчинив кримінальне правопорушення відносно [PERSON] , суми завданого збитку [PERSON] та інших обставин кримінального правопорушення та неможливості проведення всіх необхідних слідчих дій. 09 червня 2017 року, враховуючи строки досудового розслідування та вищевикладене кримінальне провадження № 12017040000000106, внесене за заявою [PERSON] , яке було об`єднано з кримінальним провадженням № 12015230100000663, закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України. 14 червня 2017 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 12015230100000663 від 27 серпня 2015 року за обвинуваченням [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за частиною третьою статті 146, частиною п`ятою статті 186, частиною четвертою статті 187, частиною другою статті 190, частиною четвертою статті 190, частиною першою статті 263 КК України направлено до суду та знаходиться на розгляді у Жовтневому районному суді м. Кривого Рогу. Після направлення вищевказаного обвинувального акту до слідчого управління не надходила ухвала слідчого судді та постанова прокурора про скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження № 12017040000000106, яке було об`єднане з кримінальним провадженням № 12015230100000663 та скеровано з обвинувальним актом до суду, а також відомості про скасування закриття кримінального провадження і поновлення досудового розслідування не були внесені до ЄРДР, згідно з частиною третьою статті 214 КПК України здійснення досудового розслідування до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається…». Як було встановлено під час розгляді справи №193/1132/22 в рамках кримінального провадження № 12017040000000106 від 03 лютого 2017 року, де потерпілим визнаний [PERSON] , із часу винесення слідчим постанови від 09 червня 2017 року про закриття вказаного кримінального провадження не проводились та процесуальні рішення не приймались. Предметом розгляду цієї цивільної справи є, на переконання представника позивача, продовження неправомірної бездіяльності органу досудового розслідування, оскільки навіть на час розгляду цієї справи будь-яких процесуальних рішень у рамках згаданого кримінального провадження не проводилося. Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді відшкодування шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про відшкодування шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Зазначений висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18). Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт завдання цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування». Такий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18). Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіяювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт завдання позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони завдані, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює завдану йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ)\~зазначає, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (рішення у справі «Stankov v. Bulgaria» (Станков проти Болгарії) від 12 липня 2007 року, заява № 68490/01). У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц (провадження № 61-21956св19) вказано, що «причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із цих складових є підставою для відмови у задоволенні позову». Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у статті 13 Конвенції, згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту. Щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити «належний захист» (рішення ЄСПЛ від 27 вересня 1999 року у справі «Smith and Grady v. The UK» (Сміт і Ґрейді проти Сполученого Королівства); від 18 грудня 1996 року у справі «Aksoy v. Turkey» (Аксой проти Туреччини). Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням. ЄСПЛ, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, ЄСПЛ вказав, що вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, гарантованих статтею 6 Конвенції (рішення від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України»). Cуд також постановив, що цей засіб вважатиметься «ефективним», якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися. Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (рішення від 25 березня 1999 року у справі «Pelissier and Sassi v France» (Пелісьє і Сассі проти Франції); рішення від 27 червня 1997 року у справі «Philis v. Greece» (Філіс проти Греції)). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) зазначала, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір. Висновки про відшкодування моральної шкоди, завданої особі надмірною тривалістю досудового розслідування викладені також у постановах Верховного Суду: від 27 травня 2020 року у справі № 585/724/19 (провадження № 61-18673св19), від 23 вересня 2020 року у справі № 638/14007/17 (провадження № 61-3288св19), від 24 березня 2020 року у справі № 818/607/17 (провадження № К/9901/17533/18), від 03 листопада 2021 року у справі № 335/12338/19 (провадження № 61-18525св20), та інших. За попередніми згаданими вище судовими рішення було встановлено, що досудове розслідування у кримінальному провадженні №12017040000000106, в якому [PERSON] є потерпілим, триває з 2017 року, що становило більше шести років. За цей час відповідно до вимог\~КПК України\~орган досудового розслідування мав би прийняти відповідне процесуальне рішення, але не прийняв. Тому, у зв`язку з такою тривалістю кримінального провадження йому було завдано моральну шкоду, яку суд стягнув з Державного бюджету України у розмірі 10\~000 грн. Під час розгляду цієї справи, з огляду на новий позов потерпілого, суду належало з`ясувати, що змінилися після ухвалення вказаних рішень, чи проводили слідчі органи слідчо-розшукові дії, чи ухвалювали якійсь процесуальні рішення, конкретно після 28 червня 2023 року, коли було ухвалено рішення апеляційної інстанції, та коли було наголошено саме на шестирічному строку бездіяльності та неефективності органу досудового розслідування кримінального провадження №12017040000000106. Проте, як було вкотре хибно наголошено представником третьої особи і під час цього судового розгляду, оскільки ухвала Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12.10.2017, якою задоволено скаргу [PERSON] та скасовано постанову слідчого від 09.06.2017 про закриття кримінального провадження №12017040000000106, не містить будь-яких даних щодо відновлення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні, продовження у ньому строків проведення досудового розслідування, виконання конкретних слідчих (розшукових) дій, порядку і способу внесення відповідних відомостей до ЄРДР, тощо, тому станом на теперішній час, на переконання обласної прокуратури та головного слідчого управління ГУНП відсутні будь - які законні підстави для проведення слідчих дій в рамках кримінального провадження № 12017040000000106 від 03.02.2017. Слід зазначити, що у разі закриття кримінального провадження слідчим припиняється проведення будь-яких слідчих дій та постановлення процесуальних рішень, ба більше, проведення таких дії поза межами закритого кримінального провадження є незаконним. Разом з тим, у разі скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження, скасовуються і наслідки такого закриття, тобто незаконність подальшого проведення досудового розслідування. Відтак, слідчий, коли отримав ухвалу слідчого судді про скасування його згаданої постанови, не тільки мав законні підстави для продовження проведення слідства, а й повинен був це виконувати у встановлені строки досудового розслідування і у разі їх закінчення, звертатися до прокурора або слідчого судді з клопотанням про їх поновлення. Скасування постанови про закриття кримінального провадження вже саме по собі свідчить про припинення існування цієї постанови і слідчий мав би діяти так, неначе її ніколи не було і діяти від моменту, яка передувала винесенню цієї постанови. У разі нерозуміння змісту та наслідків ухвали слідчого про скасування його постанови про закриття провадження, останні міг би звернутися до цього слідчого судді з заявою про роз`яснення своєї ухвали. Проте цього зроблено не було. Судом направлявся 17.01.2025 запит до слідчого управління\~Головного управління\~Національної поліції\~в Дніпропетровській\~області про стадію та результати проведення досудового розслідування кримінального провадження\~ за\~№ 12017040000000106, проте відповідь суду залишилася без будь-якого реагування. Також не знайшли свого підтвердження доводи відповідача щодо того, що до Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області було спрямовано обвинувальний акт за яким позивач проходить у якості потерпілого за фактом завдання йому згаданих вище збитків, оскільки це спростовується відповіддю самого цього суду. Ураховуючи викладене, суд погоджується, що встановлені факти можуть свідчити про надзвичайну тривалість досудового розслідування у справі, яка з огляду на те, що вже встановлено винних осіб і скеровано до суду обвинувальний акт щодо них про скоєння аналогічного відносно [PERSON] злочину щодо інших потерпілих, не є занадто складною. За такий строк орган досудового розслідування мав би або закрити провадження № 12017040000000106 від 03.02.2017, або звернутися до суду з обвинувальним актом. Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації. Така компенсація може мати різні форми та встановлюватися, зокрема, залежно від виду порушення (наприклад, вирішення проблеми відповідальності держави за порушення права заявників на доступ до їхнього майна: рішення ЄСПЛ від 29 червня 2004 року щодо суті та від 13 липня 2006 року щодо справедливої сатисфакції у справі «Доган та інші проти Туреччини» (Dogan and Others v. Turkey), заява № 8803-8811/02 й інші; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року щодо суті у справі «Чірагов та інші проти Вірменії» (Chiragov and Others v. Armenia), заява № 13216/05, § 188-201; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року щодо суті у справі «Саргсян проти Азербайджану» (Sargsyan v. Azerbaijan), заява № 40167/06, § 152-242). Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції). Засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача. При цьому су виходить із того, що згідно з частиною першою статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту. Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis $ 67 рішення ЄСПЛ від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення ЄСПЛ від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови. Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо. Суд звертає увагу на те, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір. Варто зауважити, що з одного боку після червня 2023 року ні позивач, ні його представники вже більше не зверталися до суду зі скаргами на бездіяльність слідчого чи прокурора, як процесуального керівника згаданого вище кримінального провадження та не навели нових аргументів та доказів спричинення моральної шкоди у розмірі 1\~000\~000 грн, а з іншого боку після ухвалення цих судових рішень та встановлення фактично неправомірною бездіяльності у не розслідуванні кримінального провадження №12017040000000106, органи досудового розслідування так і не поновили слідчих розшукових дій, відтак суд виснував, що у цьому кримінальному провадженні на теперішній час слідство взагалі не проводиться без будь-яких на це правових підстав. Тому з огляду на тривалість такої бездіяльності, більше півтора року, яка триває з 28 червня 2023 року і до цього часу, суд вважає за можливе стягнути з Державного бюджету України на користь позивача моральну шкоду, але у значно меншому розмірі, від тієї, яку оцінив позивач, зокрема у сумі 3000 грн. З огляду на викладене, позовні вимоги представника позивача знайшли своє підтвердження саме у вказаному розмірі, а тому позов останнього в інтересах [PERSON] , підлягає частковому задоволенню. Питання щодо розподілу судових витрат, за клопотанням представника позивача, буде вирішуватися судом у майбутньому додатковому судовому рішенні.

Outcome: partial