Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-18 00:00:00

У листопаді 2021 року [PERSON] звернулася до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] , третя особа: Виконавчий комітет Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання права власності за набувальною давністю. Ухвалою судді Новік Л.М. від 16 грудня 2021 року відкрито провадження у справі. Ухвалою судді Новік Л.М. від 07 червня 2022 року витребувано у державного нотаріуса Дніпровської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області копію спадкової справи після смерті [PERSON] , 1928 р.н., померла [INFO] . Витребувано у Дніпровського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро)копію актового запису про смерть [PERSON] , можливий період смерті 2016-2022 роки, яка проживала за адресою: [ADDRESS] . 21 червня 2022 року на виконання вимог Ухвали суду від 07 червня 2022 року державним нотаріусом Дніпровської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Кобрусєвою Л.В. надано копію спадкової справи після смерті [PERSON] , 1928 р.н. 20 грудня 2022 року на виконання вимог Ухвали суду від 07 червня 2022 року Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) надано копію актового запису про смерть [PERSON] , що померла [INFO] . Ухвалою судді [PERSON] від 28 лютого 2023 року витребувано державного нотаріуса Дніпровської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області копію спадкової справи після смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . У зв`язку з відстороненням судді [PERSON] від здійснення правосуддя на підставі Розпорядження №38/23 керівника апарату суду 27 березня 2023 року справу передано судді Озеряській Ж.М. Ухвалою суду від 27 березня 2023 року витребувано у державного нотаріуса Дніпровської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області копію спадкової справи після смерті [PERSON] померлої [INFO] . Провадження у справі зупинено до отримання відомостей щодо правонаступника відповідача. 05 травня 2023 року на виконання вимог Ухвали суду від 27 березня 2023 року державним нотаріусом Дніпровської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Кобрусєвою Л.В. надано інформацію про відсутність спадкової справи після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Ухвалою суду від 25 серпня 2023 року поновлено провадження у цивільній справі. 28 березня 2024 року представником позивача Берест Олександром Миколайовичем в інтересах [PERSON] подано уточнену позовну заяву до Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання права власності за набувальною давністю. 28 травня 2024 року представником позивача [PERSON] в інтересах [PERSON] подано уточнену позовну заяву до Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання права власності за набувальною давністю. Ухвалою суду від 13 червня 2024 року прийнято уточнену позовну заяву представника позивача [PERSON] в інтересах [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Виконавчий комітет Слобожанської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю. Ухвалою суду від 25 вересня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] за ордером на надання правової допомоги [PERSON] надав суду заяву в якій просив суд розглянути справу без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримав, не заперечував щодо ухвалення заочного рішення. Представник Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області у судове засідання не з`явився, про час, даті та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням №0600939717223 та довідкою про доставку електронного документу, однак до суду не з`явився, відзив на позов відповідач не подав, а тому зі згоди представника позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 223, 280 ЦПК України. Повно та всебічно вивчивши матеріали справи, ознайомившись з наданими сторонами доказами, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. ст. 321, 328 ЦК України право власності є непорушним та набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 15 жовтня 2018 року позивач [PERSON] володіє 1/2 часткою житлової квартири [ADDRESS] , в якій зареєстрована та проживає з 18 серпня 1998 року. Дане житло залишилось [PERSON] після смерті її батька [PERSON] , який помер [INFO] . Інша половина квартири належала покійній [PERSON] , [INFO] , яка померла раніше [INFO] . [PERSON] у позові зазначає, що ще за життя її батько [PERSON] сплатив власниці іншої половини квартири [PERSON] кошти, тобто фактично став одноособовим власником квартири, але документи переоформити не встиг. Як зазначено вище, [INFO] померла [PERSON] . 21 червня 2022 року на виконання вимог Ухвали суду від 07 червня 2022 року державним нотаріусом Дніпровської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Кобрусєвою Л.В. надано копію спадкової справи після смерті [PERSON] , 1928 р.н., з якої вбачається, що після смерті останньої з заявою про прийняття спадщини звернулася її сестра [PERSON] . Однак з копії спадкової справи та згідно даних з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що після смерті [PERSON] її сестра [PERSON] право власності на 1/2 частину кварти належним чином не оформила. Співвласником даного житла згідно даних з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно значиться тільки [PERSON] . Ще за життя [PERSON] , 27 вересня 2001 року було зареєстровано його товариша [PERSON] , [INFO] , який ані дня як до реєстрації, так і після неї в квартирі не мешкав. Після смерті [PERSON] у вказаній квартирі [PERSON] мешкає весь час одноособово та сплачує комунальні послуги самотужки. У зв`язку з наявністю реєстрації в належній їй частині квартири іншої особи, яка в ній ніколи не мешкала, [PERSON] , як власник житла вернулась до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Вказаний позов було розглянуто, та рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області у справі №175/2825/19 від 26 лютого 2020 року визнано [PERSON] ( [INFO] ) таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , що є підставою для зняття його з реєстрації за вказаною адресою. Позивач у своєму позові акцентує увагу суду на той факт, що [PERSON] вона ніколи не бачила, жодного разу [PERSON] не з`являлась за місцем знаходження спадкового майна, в утриманні житла ніколи участі не приймала. Таким чином, до жовтня 2019 року позивач була переконана, що є єдиним володільцем даного житла. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується Актовим записом про смерть №94 складеним Виконавчим комітетом Ювілейної селищної ради. 05 травня 2023 року на виконання вимог Ухвали суду від 27 березня 2023 року державним нотаріусом Дніпровської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Кобрусєвою Л.В. надано інформацію про відсутність спадкової справи після смерті [PERSON] померлої [INFO] . Таким чином, після смерті [PERSON] померлої [INFO] спадкоємці відсутні, спадщина у виді 1/2 частини житлової квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] ніким не прийнята, що додатково підтверджується даними з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Починаючи з 06 жовтня 2007 року по сьогоднішній день, позивач на протязі більше 16-ти років (тобто строком більше ніж 10 років), одноособово, відкрито, безперервно, добросовісно та безперешкодно володіє зазначеним нерухомим майном. Відповідно до частин першої, четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18) наведено такі висновки щодо застосування норм права. Зазначені висновки узгоджуються з роз`ясненнями, викладеними у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник, що узгоджується із правовою позицією викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі ЄУН 910/1727/17. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном, звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини 4 статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Із змісту статті 344 ЦК України вбачається, що право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а тому встановлення власника майна або безхазяйної речі є однією з обставин, що має значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 264 ЦПК України). Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2001 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. (п. 11 Постанови). Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Як встановлено, позивач добросовісно володіє та користується майном, дбає про технічний стан квартири, і понад 10 років продовжує відкрито, безперервно користуватися квартирою в цілому, суд вважає за необхідне визнати за позивачем право власності на 1/2 частини житлової квартири загальною площею 41,2 кв.м., житловою площею 25,4 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] за набувальною давністю. На підставі викладеного,

Outcome: approved